Zsuzsának

„A halál végül ránk nevet. Csak annyit tehetünk, hogy visszanevetünk.”

(A Gladiátor című filmből)

Ajánlások

A történet akárcsak maga az írónő, Komlós Kinga, lendületes és fiatalos. A több szálon futó cselekmény, a helyszínek, és az időpontok váltakozása miatt, az olvasó egykettőre izgalmas, de romantikus szálakkal átszőtt krimibe csöppen bele. A főhősnő csetlése-botlása sem a nyomozásai sikerét, sem a szerelmi életét nem befolyásolják, de humorral, és vibrálással töltik fel a regényt.

(Kothencz Henrietta író, blogger, Kiskőrös)

Végy egy tálat, tegyél bele egy kanál humort, egy kanál akciót és egy kanál forró romantikát, majd keverd össze. Végeredmény Komlós Kinga szuper története tálalva.

(Magyar Szerzők Könyvei Blog)

Nagyon szeretem az ilyen típusú történeteket. Olyan igazi testet-lelket megmozgató sztori. Nagyon tetszik maga a történet és az elbeszélés módja is, ahogy váltani kell a gondolatmenetben. Számomra minden perce megérte. Nagyon köszönöm.

(B. Tímea, Csengőd )

Az eseménydús, váratlan fordulatokban gazdag cselekményszállal a könyvhöz köti az olvasót az írónő. Szórakoztat, magával ragad és kikapcsol.

(V.N.V. Nagykőrös)

Első rész

Vincent

Három hónappal korábban…

Hideg van és büdös, egyáltalán mi a fenét keresek ezen a lepukkant halpiacon, ahol a kutya se jár?

– Ó, hogy már megint valami gusztustalan béldarab ragadt a cipőm talpára! – bosszankodtam hangosan, miközben próbáltam mielőbb megszabadulni tőle, és egy kevésbé nedves járdarészbe töröltem a cipőtalpam. A francnak kellett erre a lepra helyre találkozót szervezni?! Az eszem megáll. Sokkal jobb lett volna, ahová én akartam, pláne, hogy én kerestem meg ezt a fickót. Ráadásul nem elég, hogy ide kellett jönnöm, még meg is várat! Ez már a pofátlanság netovábbja! Nem szoktam én ennyire kiakadni, de most már mindenből kezdett elegem lenni. Nagyon! Vártam. Semmi. Kétpercenként az órámra pillantottam. Egy idő után eluntam a várakozást, és megindultam a kocsim felé, amikor gumicsikorgás ütötte meg a fülemet. Abban a pillanatban egy fekete autó fordult be a sikátorba, majd az enyém mögött megállt. Egy kapucnis, sötét alak szállt ki belőle, majd lassan, körbe-körbe bámulva megindult felém. Körülbelül két méterre meg is állt tőlem. Sötét arcából nem sokat tudtam kivenni. Sose láttam még azelőtt, de hallottam róla ezt-azt.

– Megváratott! – szólaltam meg mogorván.

– Örüljön, hogy egyáltalán eljöttem. Nem szoktam holmi bűnözőknek ugrálni! – vágta rá.

– Valóban? Mást hallottam! – hergeltem.

– Akkor már mehetek is! – fordult meg.

– Várjon, nem úgy értettem! – mentegetőztem. De utáltam az ilyet!

– Nyögd ki, mit akarsz, mert nem érek rá egész éjjel – fordult ismét felém. Nem tetszett a stílusa, de most ez sem érdekelt. Mindenáron el akartam érni a célomat, és ahhoz kellett ő is. Reméltem, hogy kell ő is!

– Azt hallottam tudsz egy-két információval szolgálni nekem egy bizonyos olasz gengszterről… – csaptam bele jövetelünk okába.

– Honnan a fenéből szeded ezt? – kérdezte idegesen. Elfogyott a türelmem.

– Na, ne szórakozz velem zsarukám! – idegesedtem be.

– Fogd be a pofád, vagy itt helyben fejbe lőlek! – nyúlt a pisztolya irányába.

– A helyedben nem tenném – intettem a fejemmel oldalra, ahol a tetőkön egy-egy emberem állt.

– Te rohadt szemétláda! – sziszegte miközben leeresztette a karját. A távolban egy macska nyávogása törte meg a sikátor csendjét, miközben egyikünk sem moccant.

– Mit akarsz tudni? – kérdezte.

– Hol van Castelli búvóhelye? – böktem ki. A fickó láthatóan megdöbbent a kérdésemen. Lassan a kabátja zsebébe nyúlt, mire az embereim kibiztosították a fegyvereiket.

– Nyugi fiúk, csak rágyújtok! – fogta higgadtabbra. – Valaki egy cigit? – kérdezte hűvösen.

– Ki vele te féreg! – ordítottam.

– Nem tudom hol a rejtekhelye, haver – mondta, miközben rágyújtott.

– Dehogynem! – léptem közelebb.

– Nem olyan ostoba, nem avat be csak úgy mindenkit – mondta miközben elé léptem és elkaptam a grabancát.

– Ki vele, vagy kicsinállak! – fenyegettem, erre elkezdett röhögni. Ez a tag eszelős!

– A franc se tudja, hol van, egyet viszont tudok – fújta ki a cigifüstöt, mire elengedtem. A bagó szagától hátratántorodtam és közben nem vettem levegőt. – Tudom, mikor és hol szokott játszani – mondta. Megörültem, mert nem hiába jöttem el ma éjjel erre a pocsék helyre. – Az egyik kaszinóban van a „bérelt” helye, de oda barátocskám, nemigen könnyű bejutni! – folytatta.

– Nekem muszáj bejutnom! – nyögtem a képébe.

– Hát kijutnod? Az sem mindegy, hogy egy darabban, vagy egy hullazsákban távozol onnan – ecsetelte. Tudtam, hogy igaza van, mert Castellivel nem ajánlatos ujjat húzni.

– Sejtem mire képes, de hidd el, jó okom van megtenni, amit lehet.

– El akarod kapni? – kérdezte, miközben egy újabb slukkot szívott a cigiből.

– Annál sokkal többet akarok vele csinálni! – szűrtem a fogaim közt a szavakat. A tag cetlit és tollat húzott elő a kabátja belső zsebéből, majd ráírt valamit.

– Nesze, itt a hely neve, pontos címe és az ideje a következő találkozójának. Az, hogy hogyan jutsz be oda, már csakis rajtad áll – nyújtotta át a papírost. – A kijutáson meg szerintem nem kell sokat törnöd a fejedet! – tette hozzá. – Ajánlom, jól fontold meg, mit is akarsz csinálni! – figyelmeztetett.

– Te csak ne félts engem zsarukám! – vetettem oda neki.

– Te beszélsz? Te meg egy mocskos bűnöző vagy! – emelte fel a hangját.

– Az, hát! – vetettem véget a vitának, hiszen a továbbiakban semmi értelmét nem láttam ennek a beszélgetésnek. Ő nem tudhatta, ki vagyok valójában, mit miért teszek, és ugyanezeket én sem tudhattam róla.

– Nekem ebből az egészből mi hasznom lesz? – szegezte nekem a kérdést, jogosan.

– Megszabadul a rendőrség és a város egy alattomos gonosztevőtől, ez nem elég? – kérdeztem.

– Nekem személy szerint semmi bajom vele – vágta rá.

– Hm, nem is néznélek zsarunak, ha nem tudnám, hogy az vagy.

– Nem kell folyton ezt a sódert löknöd! – morgott rám.

– Ki vele, mit kérsz az infóért cserébe? – kérdeztem.

Morfondírozott, majd nagy nehezen kinyögte, mi nyomja a lelkét.

– Van egy új zsaru, el kellene intézni...

– Úgy érted, kinyírni? – vágtam a szavába.

– Olyan messzire nem kell menni! Csak egy kis akadályt kellene az útjába görgetni, mondjuk, ne sikerüljenek az ügyei, vagy tűnjenek el a szerzett bizonyítékai… ilyesmi – mondta.

– Hm! – mordultam fel. – És ezt te nem tudod megtenni?

– Ha akarnám, meg tudnám, de az úgyis kiderülne, és azt nem szeretném. Egy kívülállót nehezebben tudnának lenyomozni, pláne, aki ennyire profi bűnöző, mint te – hízelgett. Azt nem állítom, hogy nem esett jól, ám furcsálltam ezt a kérését.

– Csak azt nem értem, Castellit miért nem tudtad magad lenyomozni? – töprengett.

– Mert… – kezdtem.

– Ne is mondd ki, az a tag nem kispályás, és ezt a hülye is tudja – mondta, és megindult a kocsijához. – Ám legyen, bökd ki a fickó nevét, akire rá akarod húzni a vizes-lepedőt…

– Nem fickó! – vágta rá, miközben hátra se nézett.

– Nem? – kérdeztem meglepetten.

– Nő!

– Hm… nem semmi. Bökd ki a zsaru nevét!

– Catherine Campbell! – mondta, miközben eldobta a csikket, fogta magát, bevágódott a kocsijába és se szó se beszéd elviharzott. Újfent egyedül maradtam a sötét és büdös halszagú sikátorban. Egyből rájöttem, honnan is cseng ismerősnek az imént említett név. – Catherine Campbell! – ejtettem ki a nevet a kies, rideg éjszakában. Hetek óta figyeltem az említett nyomozónőt, mert úgy éreztem segítséget kell kérnem, hogy végre elkapjam azt a mocsok Castellit. Azt tudtam, hogy szükségem van rá, csak arra nem voltam felkészülve, hogyan is környékezhetném meg egy ilyen irányú tervvel. Okos, talpraesett és ambiciózus személynek „ismertem” meg az információk alapján, amiket gyűjtöttem róla. És persze gyönyörűnek, de ez most mellékes. Viszont itt van egy ilyen féreg zsaru, és arra kér, hogy törjem derékba a még el sem kezdődött karrierjét. Ezt a lépést valahogy a saját célom elérésére kell fordítanom. De mégis hogyan? Vincent Collins! Ideje, hogy használd az eszedet!

Catherine

Ismét a jelenben…

Aggódással telve járkáltam fel-alá a kórház folyosóján, holott jól tudtam, hogy ebben az állapotomban pihennem kellene, de egyszerűen nem tudtam. Képtelen lettem volna nyugodtan ülni mindazok után, ami történt. Szinte fel sem fogtam, amit láttam! Rettentő érzés volt úgy látni a legjobb barátnőmet, hogy – szó szerint vérben ázva küzd az életéért. A munkámból kifolyólag láttam már hasonlót, de hogy Kimet találtam ebben a helyzetben, semmihez sem fogható, szörnyű érzést keltett bennem. Amikor odaértem, annyira megijedtem, mert már nem volt eszméleténél.

– Kim, basszus! Kim! – simogattam az elázott arcát, de nem reagált. A jobb kezemmel kitapintottam a pulzusát, és hatalmas kő esett le a szívemről, amikor megtaláltam, a másik kezemmel már nyúltam volna a telefonért, hogy hívjam a 911-es segélyhívó számot, hogy mielőbb kiérjenek a mentősök. Pillanatnyi elmeállapotomban elfelejtettem, hogy az a karom gipszben van, így az ép kezemmel tárcsáztam a számot. Amíg rájuk vártam visszaléptem a szomszéd kocsijához, hogy keressek valamit, amivel addig is leszoríthatom a sebet a hasán. A saját kocsim a szervizben, és jelenleg nem vagyok szolgálatban, így nem kaptam másik járművet, anyáméktól meg csak nem kérhettem kölcsön, mivel hivatalosan otthon kellene pihennem. Pihennem azok után, amit Castelli művelt velünk! Velem! Az anyósülésen egy fekete pulóver hevert, kivettem és visszaléptem Kimhez, majd finoman rányomtam a hasára, hogy minél előbb csillapodjon a vérzés. Kezdtem rosszul lenni. Lehunytam a szemem, nagy levegőt vettem, kifújtam, és próbáltam erős maradni, miközben az eső egyre csak zuhogott. A gipszelt kezemnek bizonyára nem fog jót tenni, de jelen pillanatban ez érdekelt a legkevésbé. A szüleim és az orvosom teljesen ki fognak akadni, de még ezzel sem foglalkoztam, csakis Kimmel. Hogy túlélje! Hogy minél előbb jobban legyen. A következő pillanatban szirénázva érkeztek a mentősök. Szerencsére éppen a közelben akadt dolguk és hamar a ház elé értek. Óvatosan hordágyra fektették a barátnőmet, stabilizálták az állapotát, majd bevitték a kórházba, és én utánuk hajtottam. Most itt állok, fel-alá járkálva a kihalt folyosón, és majd szétmegy a fejem. A karom, a lábaim, az oldalam, a derekam, sőt még a talpam is sajog! Muszáj leülnöm! Teljesen kivagyok. És Kim mit szóljon? Őt akarták megölni, nem pedig engem, illetve pár nappal korábban engem is, de nekem ez a munkámmal jár. De Kimnek? Ugyan ki akart neki ártani, de ami még fontosabb, miért? Teljesen kikészültem! Szét vagyok esve, ám még így is azt súgja a zsaruszimatom, hogy itt valami nagyon nem stimmel, és mielőbb ki kell derítenem! Csak legyen minden rendben Kimmel!

Patrícia

Még mindig nem értem mi történt és miért pont velem? Értetlenül álltam a bőröndöm fölött, amibe az elmúlt egy órában egy zoknit sem sikerült becsomagolnom. Csak potyogtak és potyogtak a könnyeim és igyekeztem az arcomat törölgetni. Mégis miért sírok? Hiszen nem halt meg senkim, nem került életveszélybe senkim, és mégis csak sírok és sírok, mint egy kutyáját elvesztett kisgyermek. Hiába próbáltam az előbbi mantrákat mondogatni magamban, a fájdalmamnak, a keserűségemnek nem tudtam megálljt parancsolni, könnyek formájában távoztak megrendült testemből. Egy biztos: az életem fenekestől felfordult. Én bolond a minap még arról áradoztam Catherine-nek – a társamnak és egyben barátnőmnek –, hogy szinte már látom magamat az oltár előtt abban a bizonyos fehér ruhában, amint kimondom a boldogító igent. Erre tessék! Nemhogy még esküvő se lesz, de kiderült, hogy hónapok óta megcsaltak! Annyira fel tudnám most képelni… ám magamat ismerve még arra se lennék képes, még így sem, hogy hatalmasat taszított rajtam a szakadék szélén. Kérdéseimre a rövid, tömör válasz csupán annyi volt, hogy az egyik üzleti útja során megismerkedett valakivel, akit eleinte nem akart „úgy” megismerni, de a lány kivetette rá a hálóját, és megtörtént, ami ilyenkor meg szokott. Később beleszeretett, és úgy érezte az lenne a legtisztességesebb velem szemben, ha elmesélné a történteket és külön válnának útjaink. Úgy megdöbbentem, amikor leültetett beszélgetni, hogy pislogni is elfelejtettem, hisz leánykérésre számítottam, nem pedig szakításra! A döbbenet okozta sokkhatás miatt kiabálni is elfelejtettem vele, bár, magamat ismerve még arra se lettem volna képes. Egy kezemen meg tudom számolni hányszor jöttem ki a sodromból életem során. Most mégis csalódottság, keserűség, bánat és fájdalom keveréke kavarog testemben és lelkemben egyaránt. Kiabáljak? Törjek-zúzzak? Könyörögjek Joe-nak? A kialakult helyzetre egyik sem lenne megoldás, így feleslegesnek tartottam. Ami történt, megtörtént, változtatni aligha lehetne rajta. Egész életemben szentül meg voltam győződve, hogy minket Isten is egymásnak teremtett, együtt fogjuk leélni az életünket, együtt neveljük fel a gyermekeinket. Ám, most hogy még az oltárig sem jutottunk el, ezen irányú álmaim végleg semmivé foszlottak. Nem kényszeríthettem rá magamat, nem kényszeríthettem rá Joe-t. Ami történt nap, mint nap megbélyegezte volna a kapcsolatunkat. Elhiszem, hogy némelyik nő feslett, és ha akarja, simán elcsábíthatja a kiszemelt férfit, de miért pont Joe-val történt mindez? Miért kettőnk közé kellett becsábulnia egy ilyen ledér nőszemélynek? A legborzasztóbb az egészben az, hogy Joe még csak nem is akarja, hogy újra együtt legyünk. Ő volt az egyetlen biztos pont az életemben már kamaszkorom óta, és most elveszítettem. Nem is tudom mi lesz velem nélküle.

Kimberly

Lassan nyitottam ki a szemem, azt sem tudtam, hol vagyok, a fejem zsibbadt, de a tagjaimban melegséget éreztem. Egy ágyon feküdtem egy fehér helyiségben, ahol fehér párna és paplan ölelte körül testemet. Kitapintottam a kézfejemben a kanült, mire azonnal észre is vettem az infúziós állványt az ágyam mellett. Ez egy jó hír, hiszen azt jelenti, hogy élek, és jól is érzem magam. Megpróbáltam felülni, de éles fájdalom hasított az altestembe: mégsem vagyok jól. Mi történt? Próbáltam összpontosítani, és már derengett, hogy megszúrtak és véreztem. Úristen csupa vér borított mindent, és szinte kínzó érzéseket éltem át miközben szakadt az eső. Ki tette ezt velem és mégis miért? Mivel ártottam neki, amiért bántani akart? Most, hogy túléltem, folyamatosan rettegnem kell, hogy ismét megpróbálja véghezvinni a tettét? Vajon Oliver merre van, mi lehet vele? Ezernyi kérdés borította el tompa agyamat, miközben nem tudom mi is történhetett pontosan. A válaszokon nem volt időm tanakodni, mert kinyílt az ajtó és Catherine lépett be egy fehér köpenyes orvossal a nyomában.

– Ó, Kimmy! Úgy örülök, hogy jól vagy! – fogta meg megkönnyebbülten a kezemet, miközben szemében az öröm könnyeit láttam megcsillanni.

– Én is, elhiheted! – mosolyogtam rá erőtlenül.

– Hogy van Miss King? – kérdezte az orvos.

– Azt hiszem jól, csak borzasztóan hasogat a fejem – panaszkodtam.

– Ez teljesen normális, ha azt vesszük, mekkora trauma érte, nem beszélve a sérüléséről.

– Milyen a sérülésem? – kérdeztem a doktort. – Nagyon súlyos?

– Nagyon úgy tűnik, hogy az illető meg akarta ölni, de elhibázta, ugyanis nem találta el végzetesen egyik létfontosságú szervet sem – magyarázta az orvos köntörfalazás nélkül. – Az is szerencsésnek mondható, hogy nem túl nagy késsel szúrták meg, valamint hogy nem recés élűvel – folytatta.

– Az is számít? – ámultam el a hallottakon.

– Így van – bólogatott az orvos. – Összegezve vagy egy amatőrrel van dolgunk, vagy mégsem akart komolyabb sérülést okozni.

– Nagyon rosszul éreztem magam, és egyáltalán hogy jutottam ide? – értetlenkedtem, de közben rájöttem.

– A testi sérülése nem mondom, hogy semmiség, mert egy hasszúrás sosem az, de a lelki trauma, ami a vér látványától keletkezett, sokkos állapotba hozta – magyarázta a doktor.

– Az esőről nem is beszélve – motyogtam magam elé.

– Hogy mondja? – kérdezte az orvos.

– Nem számít! – vágtam rá. – Mikor mehetek haza? – kérdeztem.

– Ha lefojt az infúzió, és ha ideért a rendőrség, hogy kihallgassa – lépett el mellőlünk a doktor.

– Kihallgatnak? – néztem Catre. Az orvos közben elhagyta a kis kórtermet. – Miért hallgatnak ki? – estem pánikba.

– Nyugalom Kim! – csitított a barátnőm. – Persze hogy kihallgatnak, meg akartak ölni! – suttogta felháborodva.

– De azt sem tudom ki, vagy miért… – zavarodtam össze.

– Neked nem is kell tudnod, ez a rendőrség dolga, hogy kiderítse, pontosabban az enyém – felelte Catherine. – Mire emlékszel? – faggatott.

– Nem is tudom – kezdtem. – Veled beszéltem telefonon, majd hazaértem a lakás elé. Már éppen felmentem volna, amikor egy fekete ruhás alak leszólított. Aztán már csak arra emlékszem, hogy meglökött a lépcsőn, majd eltűnt. A hasam pedig fájt, de hirtelen nem tudtam mitől… utána láttam, hogy vérzett, közben az eső meg ömlött – meséltem, ami hirtelen eszembe jutott.

– Nem sokkal ezután érhettem oda, mert a lépcső melletti fa tövében feküdtél, és nem voltál eszméletednél. Hívtam a mentőket, és lenyomtam a sebet, hogy csökkentsem a vérzést – fejezte be Cat.

– És Oliver? Róla tudsz valamit? – kérdeztem aggódva.

– Én semmit – felelte.

– Azt mondta a fickó, hogy ő üzent nekem, mármint Oliver – mondtam zavarodottan.

– Fickó? Szóval egy férfi volt a támadód? – kérdezte Cat.

– Igen, ez biztos – erősítettem meg. Hangokat hallottunk a folyosóról.

– Megérkeztek a rendőrök – súgta oda Catherine. – Nem akarom, hogy meglássanak, ezért a másik ajtón megyek ki – mondta. – Kim! Ne mondj nekik semmit – utasított.

– De miért? És mit mondjak akkor? – kérdeztem aggódva.

– Mondd, hogy zaklatott vagy, félsz, és a trauma miatt, ami ért, jelenleg nem emlékszel semmire – javasolta. – Legyél zavarodott! – tette hozzá.

– Kösz! Nem lesz nehéz, hiszen az vagyok! Jó hogy! – háborogtam. – De miért ne mondjak semmit? – erősködtem.

– Azért Kim, mert én akarom kideríteni, hogy mi történt és elkapni ezt a mocskot, aki ezt tette veled! – mondta miközben távozott az egyik ajtón, a másikon pedig belépett két rendőr. Remek!

Catherine

Miután reggel Kimet kiengedték a kórházból, hazavittem, majd az átélt borzalmaktól megtörten a puha kanapémra roskadtam a lakásomban. Hamar álomba zuhantam annak ellenére, hogy a kórházi folyosón hébe-hóba elbóbiskoltam. Teljesen elfeledkeztem arról, hogy délelőtt várható egy újabb „ellenőrzés”.

– Cat, jól vagy? – simogatta meg az arcomat anya.

– Persze, mi történt? – riadtam fel nagyokat pislogva.

– Azt inkább mi kérdeznénk! – lépett oda apám is.

– Semmi, csak elszunnyadtam a kanapén, ez olyan nagy bűn? – ültem fel szemrehányóan, miközben megdörzsöltem a szemem.

– Akkor az éjszakai kocsikázást meg se említsem? – vágta csípőre a kezét apám, miközben anyám döbbenten nézett előbb a férjére, majd a lányára. Ennyit arról, hogy ha rendőr az apád, nem lehet magánéleted, mert nem titkolhatsz előle semmit.

– Hogy érted Alan, hogy éjszakai kocsikázás? – kérte számon anyám.

– Reggel felhívott Sarah a szomszédból. Tájékoztatott, hogy a lányom éjjel kölcsönkérte az autóját, ehhez mit szólsz? – magyarázta anyámnak.

– Igaz ez Catherine? – esett nekem anyám is.

– Kösz szépen Sarah! – mormogtam az orrom alatt.

– Ne hibáztasd érte, kiadtam neki utasításba, hogy bármi történik, jelentse nekem – mondta büszkén a főnököm.

– Szóval a szomszéd kémkedik utánam? Remek! – háborogtam. – Esetleg a szexuális életem is érdekel, hogy mikor vagyok Vincenttel, mert akkor szólj, és előre bestrigulázom a naptáradba – dohogtam.

– Szóval nem haragszol rá? – váltott témát.

– Vincentre? – kérdeztem meglepetten, mire apám bólintott. – Szerintem ez most nem tartozik ide – hárítottam.

– Azért egy esélyt adhatnál neki, legalább, hogy megmagyarázza a történteket.

– Hú, de nagyon pártolod – ámultam, mert nem tudhattam mit beszélhetett Vincenttel.

– Rendes srác – vágta rá apám.

– Rendes? – háborodtam fel. – Pár napja még bűnözőnek hittük.

– De nem az, és hagyjuk is most ezt.

– Nyugodj meg kicsim, apád csak a javadat akarja. És egyébként is, merre jártál ilyen állapotban, ami annyira halaszthatatlannak tűnt, hogy inkább a szomszédhoz fordultál, mint hozzánk? – tért vissza anya az eredeti kérdéshez. Kissé lenyugtattam magam, majd elmeséltem nekik, hogy mi történt Kimmel, és hogy nemrég vittem haza, azért dőltem ki a kanapén.

– De ki tehette ezt vele, és egyáltalán mi okból? És miért nem szóltál nekünk? Azonnal jöttünk volna! – rótt meg finoman anyám.

– Gyorsan történt minden. Nem tudtam gondolkozni, csak az járt a fejemben, hogy mielőbb odaérjek és megvigasztaljam, de gondolhatjátok mennyire borzalmas volt, amikor úgy találtam – meséltem fátyolos szemekkel.

– Jól van, most már nincsen semmi baj – vigasztalt anyám.

– Viszont addig nem lehet biztonságban, amíg a tettest kézre nem kerítjük – mondta apám.

– Ez így van – bólogattam.

– Odaküldök a lakására valakit, hogy hallgassa ki.

– Felesleges, én már megtettem – közöltem higgadtan, aminek apám nem örült.

– Mi az, hogy megtetted? Nem a te dolgod lett volna, nagyon jól tudod! – emelte fel a hangját.

– Persze, hogy tudom, jöttek is a kórházba a rendőrök kihallgatni, de kértem, hogy ne mondjon nekik semmit, vagyis, csak annyit, hogy a traumától, ami érte, nem emlékszik semmire – soroltam, holott tudtam, hogy apám nagyon mérges lesz.

– Catherine? Hogy tehetted ezt? – esett nekem. – Ezzel akadályoztad a nyomozást egy gyilkossági kísérlettel kapcsolatban! – emelte fel figyelmeztetően a mutató ujját, s vele együtt a hangját is.

– Nyugalom! – csitítottam. – Kim mindent elmondott nekem, amit csak tudott.

– És a kollegáknak? – kérdezte higgadtabban.

– Ahogy már korábban említettem, nekik nem beszélt.

– Remek! – fogta a fejét apám.

– Hé, ezt én szoktam mondogatni – próbáltam oldani a helyzetet.

– Lassan már minden átragad tőled rám, már az is, hogy ismételten falazzak neked.

– Ismételten? – húztam fel a szemöldököm.

– Vincenttel kapcsolatban – köszörülte meg a torkát.

– Jó, de akkor nem tudtad, hogy bűnöző… vagy mégis? – gyanakodtam.

– Sejtettem, mert mindig titokban találkoztál vele, ráadásul nem igyekeztél bemutatni nekünk – sóhajtotta.

– Apu, sajnálom! – feleltem.

– Semmi baj, ez most nem számít – mondta apám. Teljes mértékben igaza volt, most az a legfontosabb, hogy megtaláljuk Kim támadóját.

Kimberly

Szükségem lett volna pár nap nyugalomra, és hogy végre haza menjek anyuékhoz, de Cat megkért, hogy most ne utazzak el. Annyira a hasamnak sem tett volna jót a buszon való zötykölődés. A szüleim, amint meghallották mi történt velem, azonnal jöttek. Otthon vártam őket, amikor megérkeztek.

– Jaj, kicsikém, mi történt veled? Ki merészelt bántani? – rontottak be „ajtóstul” hozzám. Amíg lepakoltak, elmeséltem mi történt és láttam rajtuk, hogy még mindig aggódtak, ugyanakkor megkönnyebbültek, hogy már jól vagyok.

– Úgy örülünk, hogy egyben vagy és nem lett komolyabb bajod! – fogta meg a kezem apa, miközben helyet foglaltunk a kanapén. Anyu egyből a konyhába száguldott, hogy valamit főzzön.

– Én is, apu! – feleltem.

– Ki merészelte ezt tenni veled? – háborodott fel.

– Hidd el, apu, nem tudom! – sóhajtottam.

– Majd meglásd, a kicsi Cat elkapja az a szemetet és jól szétveri a fejét! – háborgott anyu a konyhában, miközben zörgött az edényekkel.

– Tudom, hogy nem ez a legmegfelelőbb pillanat, de valamit el kell mondanunk – kezdte apu. Hirtelen abbamaradt a csörömpölés a konyhából.

– Valami rossz dolog történt? – fogott el a félelem.

– Buck… – kezdte apu.

– Meghalt? – csuklott el a hangom.

– Meg, és nagyon sajnáljuk, de…

– Tudom – vágtam szomorúan közbe. – Öreg volt már, de nagyon szép kort megért.

– Így van, ez ritkaság, főleg az ilyen nagytestű kutyusoknál – vigasztalt anya is, miközben bejött a konyhából, és leült mellém.

– Nagyon fog hiányozni, ő volt a legjobb pajtásom, és ha mostanában ritkán is láttam, a szívemben mindig itt marad – pityeredtem el.

– Semmi baj kincsem, majd lesz másik kutyánk – vigasztalt anya.

– Mikor történt? – kérdeztem. A szüleim egymásra néztek, mire furcsa érzés kapott el.

– Pont tegnap este – mondták egyszerre.

– Szegényke! Én megsérültem, ő meg meghalt, micsoda egybeesés – szomorodtam el.

– Most már jó helyen van – fogta meg a kezem anyu. – Na, megyek és főzök neked pár napra, hogy ne kelljen ezzel foglalkoznod – vonult vissza a konyhába.

– Anyu, jól vagyok, meg tudok magamra főzni.

– Csak pihenj kincsem, ez a legkevesebb, amit tehetek érted, ha már haza nem akarsz jönni – közölte kissé vádló hangon.

– Anyu, nem azért nem megyek, mert nem akarok, hanem mert Cat azt mondta, pár napig ne menjek el a városból, hogy elérhető legyek a rendőrség számára – magyaráztam, miközben apuval összenézve vártuk a választ.

– Értem én, hát, csak jobb lenne, ha magunk mellett tudnánk – mentegetőzött anyu.

– Hidd el anyu, én is, de már annak is nagyon örülök, hogy feljöttetek és hogy főzöl nekem – próbáltam lelkesíteni, mire kidugta a fejét a konyhából.

– Akkor jó – mosolygott, és már ment is vissza a dolgára. Örültem, hogy újra együtt lehettem a szüleimmel, még ha csak egy rövid időre is.

Oliver

– Merre jártál öcsém? – fogadott Daniel otthon, a konyhában. A pultnál ült, és a gépén dolgozott.

– Őszintén? Nem tudom – masszíroztam meg a tarkómat hátulról.

– Mi történt veled? Elég ramatyul festesz! – nézett fel a laptopjából.

– Tényleg nem emlékszem, jó? – morogtam.

– Fogadjunk, hogy az egyik lebujban részegre ittad magad, majd felszedtél valami könnyűvérű nőcskét, hogy elfelejtsd Kimet, ugye? – esett nekem.

– Fogd már fel, hogy nem ittam! – válaszoltam ingerülten.

– Jól van, nem kell úgy nekem esned! – védekezett a bátyám, miközben a hűtőből kipakolt egy csomó ételt. A sok finomság láttán hangosan korgott a gyomrom.

– Ejha, ezt nevezem éhes hasnak. Mikor ettél utoljára? – kérdezte.

– Nem emlékszem – döbbentem le. – Bátyám, komolyan mondom, semmire sem emlékszem – rogytam a konyhaszékre, arcomat a kezembe temetve. Daniel döbbenten pislogott.

– Valamire csak emlékszel, az elmúlt napból… – mondta.

– Napból? – hüledeztem. – Hogy érted ezt?

– Lassan egy napja már, hogy eltűntél és nem tudtunk rólad semmit. Anya már nagyon aggódott, gondolhatod, attól félt, hogy valahol újra vedelsz…

– Dehogy ittam! Mondtam már, hogy nem! – erősködtem. – Viszont az, hogy mi történt velem, komolyan mondom, nem tudom – dörzsöltem a homlokomat. – Annyit tudok, hogy üzentem Kimnek, hogy találkozzunk, de másra nem.

– Arra sem emlékszel, hogy találkoztatok? – állt meg a kés a kezében, mellyel a kenyeret szelte.

– Nem, miért? – hunyorogtam.

– Azt tudod mi történt Kimberlyvel? – mutatott felém a késsel.

– Honnan a csudából tudnám, mikor azt sem tudom velem mi történt, és ne hadonássz itt azzal az átkozott késsel! – kiáltottam, mert kezdtem ideges lenni, hogy vajon mit is művelhettem.

– Kimet megkéselték és kórházba került – mondta szomorúan a bátyám.

– Micsoda? – ugrottam fel a székről. – Ez most komoly? Dan, ugye nem hülyéskednél ilyen súlyos dologgal? – ráztam meg a vállát.

– Persze hogy nem.

– Jól van? Hol van? – kérdeztem.

– Most már jól – felelte.

– Hála az égnek – nyugodtam meg kissé.

– De te viszont öcsém, nagy szarban vagy…

– Miért is? – vágtam közbe.

– Te vagy az utolsó, akivel találkozhatott, veled beszélhetett utoljára, és utána történhetett minden…

–… és én nem emlékszem semmire… ugye nem? Ugye nem tehettem ilyet? – roskadtam le a székre.

– Biztos vagyok benne, hogy nem, de a rendőrségnek ennyi nem lesz elég, főleg, hogy azt sem tudod, merre jártál. Az ő szemükben te leszel az első számú gyanúsított! – sorolta.

– Kösz a támogatást bátyó! – omlottam össze, de tudtam, hogy igaza van. Próbáltam felfogni azokat, amiket mondott és közben erősen koncentrálni az elmúlt órákra, az elmúlt napra, de hiába. Úristen remélem nem csináltam semmi őrültséget! Remélem nem akartam bántani Kimet!

Castelli

Kuala Lumpur, Mexikó. Három nappal korábban…

Nem panaszkodom, hiszen itt ülök a luxusjachtomon és a kedvenc ginemet iszogatom jéggel és cseresznyével, ahogy mindig. A személyzet lesi minden kívánságomat, az embereim ugrásra készen állnak a következő balhéra. Az éppen aktuális két szőke lent piheg még a kabinomban. Javier – az egyik legjobb emberem –, pedig éppen a legújabb drogot teríti a piacon, természetesen az én nevemben. Akkor mégis miért érzem magam kényelmetlenül? Mert elhajtottak a kedvenc városomból? Mert egy lecsúszott zsaru, akire rátört az igazságérzet, bűnözőnek adta ki magát, csak hogy engem elkapjon? Mert egy elkényeztetett úrilány összeállt egy gengszterrel, csak hogy elkapja a rosszfiúkat és engem? Mert akadt egy nyomozónő, akit több próbálkozásra sem sikerült eltennem láb alól? Meglehet! Valóban egy kicsit felhúztam magam. De nem aggódok, hiszen minden csoda három napig tart. Visszatérek és kegyetlenül megbüntetek minden ellenszegülőt, köztük Vincent Collinst és a ringyóját, Catherine Campbellt. Collins. Campbell. Collins. Campbell. Ízlelgettem a bosszú édes ízét, miközben egyre csak a nevüket mondogattam. Többször próbáltam megöletni a nyomozónőt, de akkor sem sikerült, amikor felborult a kocsijával, és legutóbb sem, amikor a Westfield tetején álltunk, és lejátszódott ugyanaz a történet, ami három évvel korábban, a bevásárlóközpont nyitásának a napján. Nem igazán emlékeztem arra a napra, de mikor az az átkozott Collins emlékeztetett rá, kezdett derengeni. Felidéztem magamban, hogy akkor tisztán és pontosan sikerült céloznom, leterítve az egyik túszt, aki történetesen rendőr volt. Ám a mostani esetkor ez az idegesítő nyomozónő kitért a golyóm elől és sikerült megmenekülnie. Igaz már korábban megsérült, de biztos voltam benne, hogy egyik sebe sem halálos kimenetelű. Szívós egy ribanc, annyi szent! Ami viszont ugyanúgy sült el, hogy az értem küldött helikopterrel újfent meglógtam az NYPD[1] ostoba emberei elől. Mekkora idióták, hogy azt hitték el tudnak kapni! Az az ostoba Collins meg csak bámult ugyanazzal a szarrá fagyott képével, mint legutóbb, amikor lepuffantottam a ringyóját, de ahogy nézem, ezt a kis Catherine-t szívósabb fából faragták. Amint felébredt a kórházban, megkaptam a jelentést, hogy túlélte a balesetet és megúszta pár zúzódással. Hm… tényleg erős a kicsike, milyen nagy kár, hogy nem nekem dolgozik, mert akkor nem csak a munkában, hanem az ágyban is próbára tehetném. Minden bizonnyal egy ilyen nő úgysem állna át hozzám, így nem is fecsérelem ostobaságokra a drága időmet. Kortyoltam az italomból, miközben a napszemüveget feljebb toltam az orromon.

– Hamar visszajöttél! Cézárral minden rendben? – szóltam a hátam mögé, noha az előbb már meghallottam a motorcsónak érkezését, tudtam, hogy Javier tért vissza hozzám.

– Minden a lehető legnagyobb rendben ment! – tájékoztatott röviden és tömören.

– Nem csalódtam benned barátom! – közöltem hűvösen, mire már el is tűnt a hajó aljában. Töprengtem, hogy legújabb „barátaimmal” mit is kellene kezdenem, de szinte az ég küldött jelet felém, amikor Javier ismét megjelent!

– Főnök! Üzent a New York-i téglád! Közölte, hogy innentől kezdve ne számíts rá – tájékoztatott. Nem lepődtem meg és már korábban kézbe vettem az ügyet.

– Ne aggódj! A fickót már rábíztam valakinek a gondjára.

– Viszont, ha már így alakult, a rendőrségnek üzenem, hogy tégla van köztük. Intézd el, hogy mielőbb megtudják, de ne derüljön fény arra, hogy kitől.

– Rendben főnök! – bólintott, majd egyedül hagyott. Legalább lesz egy kis elfoglaltsága az NYPD embereinek!

New York City Police Department – New York-i Rendőrkapitányság

Catherine

Ismét a jelenben…

Hétfő reggel gipszelt karral léptem be a kapitányság ajtaján. A kollegák egyből körbevettek és jókívánságaikat fejezték ki azzal kapcsolatban, ami történt. Annyira jól éreztem magam újra emberek között, holott csak pár napig nézegettem otthon a „falat”, mégis olyan, mintha hetek teltek volna el.

– Szerencsére könnyen megúsztam – mosolyogtam feléjük, amikor az egészségi állapotom felől érdeklődtek.

– Cat! – lépett oda a bátyám, és szorosan megölelt, amin nagyon meglepődtem, mivel úgy vettem észre, hogy mostanában eléggé eltávolodtunk egymástól. Közben a többiek szépen lassan elléptek mellőlem. – Köszi, hogy meglátogattál, Alex! – veregettem hátba.

– Ne haragudj Cat, de kiment a fejemből – közölte egyszerűen.

– Végülis a húgod majdnem odaveszett, de te elfelejtetted, ezt nevezem! – gúnyolódtam.

– Ne már, Cat, most is rohanok Dallas-szal, mert egy építkezésen találtak egy hullát – lépett el mellőlem és már ki is sietett az épületből, nyomában a számomra új társával, hiszen eddig Garcíával dolgozott.

– Mit keresel itt? – ugrott ki apám az irodájából. – Nem abban maradtunk, hogy amíg be van gipszelve a karod, addig pihensz? – korholt.

– Apu, ne már, megőrülök otthon! – kezdtem. – A karom itt is gipszben van és otthon is, nem mindegy hol vagyok éppen? – érveltem.

– Micsoda párhuzam! – lelkesedett.

– Amúgy meg, Kim csak velem osztotta meg, amire emlékszik, szóval csak azért jöttem, hogy felszedjem a társamat és már indulunk is a Jones Environmental Company épületébe.

– Bánom is én! – legyintett apám. Szóval szabad kezet kaptam az ügyben.

Oliver

– Te rohadék! – vágódott be az irodámba – feltételezhetően – Catherine, hisz még nem találkoztam vele, de az lett volna a legjobb, ha most sem.

– Te szemét! Te tetted ezt vele? – üvöltötte. Még fel sem ocsúdtam, hogy berontott, máris előttem termett és behúzott egyet.

– Cat! Cat! – ordította a másik rendőr, és lefogta a még mindig szitkozódó nyomozónőt. Elámultam, hogy noha az egyik karja gipszben, a másikban akadt bőven lendület és erő, ahhoz, hogy betörje az orromat. Az arcán is zúzódások nyomai látszódtak még, szóval elég frissek a sérülései, mégis itt van.

– Bevisszük! – közölte a társával.

– Egy frászt! – mondta a másik, miközben elrángatta a még mindig feldúlt nyomozónőt a közelemből.

– Dehogynem! – erősködött.

– Nincs bizonyítékunk ellene, nem vihetjük be csak úgy! Tudod jól, hogy ahhoz alapos indok kell, különben megnézhetjük magunkat – hallottam a veszekedésüket.

– Hagyd, hogy én intézzem, hisz számodra ez személyes ügy, itt sem szabadna lenned! – teremtette le a társa. Amíg vitatkoztak, addig megtöröltem az orrom. Szerencsére nem súlyos a helyzet, alig vérzett.

– Szóval! – lépett vissza hozzám a másik. – Benett és Campbell nyomozók vagyunk, és elnézést kérünk az előbbi incidensért – szabadkozott.

– Tudom, hogy a nyomozónőt személyesen érinti a dolog, hiszen a barátnőjéről van szó! – mondtam.

– Ne bizalmaskodjon! – kiáltott oda Catherine az ajtóból, de Benett nyomozó leintette.

– Úgy tudjuk ön beszélt és találkozott Kimberly Kinggel utoljára – kezdte.

– Tény, hogy üzentem neki… összevesztünk és találkozni akartam vele, hogy megbeszéljük a dolgokat – vallottam be az igazat.

– Hol találkoztak?

– Nem találkoztunk, pontosabban nem tudom – mondtam zavartan.

– Hogy érti ezt? – sandított rám Benett nyomozó.

– Üzentem neki a hangpostájára, hogy jöjjön az irodámba, hogy tisztázhassuk a dolgokat.

– És? – kérdezte.

– Utána nem emlékszem semmire.

– Szóval nem emlékszik arra, hogy végül találkoztak-e? – tudakolta meglepetten.

– Hazudik! – lépett közelebb Catherine. – Idejött Kim, csak maga éppen a korábbi barátnőjével enyelgett a kanapén – vágta a fejemhez.

Egy pillanatra a döbbentettől szóhoz sem jutottam: én és Heather? Az teljesen ki van zárva, hiszen a hátam közepére sem kívánnám az a nőt, nemhogy együtt legyek vele. Lerogytam a székembe, és erősen masszírozni kezdtem a sajgó fejemet, miközben próbáltam összpontosítani, mi is történhetett aznap este, amikor Kimberlyt szerettem volna látni.

– Úristen! Most már emlékszem! Heather eljött, és megint erőszakoskodott, hogy írjam alá a szerződést, amit nem tettem meg, de hogy enyelegtem volna vele? Kétlem! Az a nő nem jelent számomra semmit.

– A hazafelé úton zaklatottan hívott fel. Próbáltam megnyugtatni és megegyeztünk, hogy elmegyek hozzá.

– Mi történt vele? – kérdeztem, ám már Daniel elmondta, amit megtudott.

– Hasán egy szúrt sebbel, vérben és esőben ázva találtam meg a lakása előtt az utcán – felelte vádlóan, amiért nem hibáztattam.

– Semmi közöm hozzá, sose bántanám! – védekeztem.

– Dehogynem! Épp eléggé bántotta a szavakkal, amiket a fejéhez vágott! – vetette oda a nyomozónő. Tudtam, hogy igaza van.

– Sajnálom! – mondtam, mert mást nem tehettem. Tényleg nem akartam neki ártani, soha, semmivel, de ezt már megváltoztatni aligha lehetne.

– Egyelőre ennyi! – felelte Benett nyomozó, mire elindultak kifelé az irodámból. – Kérem, ne hagyja el a várost! – szólt még hátra, mielőtt becsukta maga mögött az ajtót. Fogalmam sincs, mi folyik itt, de remélem, mielőbb kiderítik a nyomozók, mert addig esélyem sincs Kimberly-nél!

Kimberly

– Te kaptad azt az ajándékutazást a születésnapodra, ráadásul a családodtól, hogy venné ki magát, ha engem vinnél magaddal? – érveltem legjobb barátnőmnek, Catherinenek.

– Magammal vihetek egy főt, és én téged szeretnélek – erősködött.

– Ugyan már, nem lennék jó társaság, csak unatkoznál mellettem.

– Én? Melletted? Kötve hiszem! – röhögött ki.

– Miért nem hívod el Vincentet? – hecceltem.

– Ugye csak viccelsz? – háborodott fel. – Még azt hinné, nászútra akarom cipelni, és őt ismerve Dominikáig meg se állna.

– Te tudod! – mondtam nevetve.

– Kérlek! – esdekelt továbbra is.

– Nem is tudom, Cat! Nem tudok úszni, sőt fürdeni se szeretek, és amúgy is ez egy wellness hétvége… hogy venné ki magát, ha így tolnám oda a képemet.

– Ugyan már Kim baby. Nem csak medencézni, meg fürdeni lehet. Ott vannak a finomabbnál finomabb koktélok, szauna, masszázs, ínyenc fogások – sorolta az érveit. Pár percig őrlődtem, Catet a bizonytalanságban hagyva, de végül megesett rajta a szívem.

– Rendben, nem bánom! – adtam be a derekamat. – Veled megyek Cat.

– Nocsak, meg tudtalak győzni, mi? – bökött oldalba.

– Valójában már a koktélnál meggyőztél! – nevettem.

– Ó, te kis gonosz alkoholista! – kacagott Cat is.

– Hogy van a karod? – váltottam témát.

– Sokkal jobban, a doki azt mondta nem törött el, csak megrepedt, de a szüleim ragaszkodtak a gipszhez, ráadásul a doki írt fel valami csonterősítő kapszulát, amitől még gyorsabban gyógyulok. Szóval hamarosan lekerül a gipsz, hát nem csodás? – kérdezte.

– Ez szuper hír. Nem mintha akadályozott volna bármiben is – mutattam a karjára.

– Ne is mondd, pár nap után mentem érted, majd később a kapitányságra, gondolhatod mennyire örült a dolognak apám – sóhajtotta.

– Meghiszem azt! – csattantam fel kissé élesen.

– Hogy van a sebed? – kérdezte.

– Jobban, köszi – feleltem, de egy pillanatra még most is megremegtem. Borzasztó érzés volt átélni az egészet, szinte szó szerint újraéltem azt, ami gyermekként történt velem.

– Milyen volt látni? Engem, ott az utcán? – kérdeztem csendesen, de Cat egy időre elhallgatott, neki sem lehetett könnyű úgy megtalálni engem.

– Borzasztó!! Szóval nem akarlak még egyszer sem így, sem másmilyen sebesüléssel meglátni! – jelentette ki határozottan, de mégis félve.

– Köszönöm, hogy megmentettél! – suttogtam.

– Ugyan már, Kim baby, ez a legkevesebb – fogta meg a kezemet. Amint mindketten jobban leszünk, elutazunk lazítani, és magunk mögött hagyjuk ezt a sok szörnyűséget.

Oliver

Napok óta, folyamatosan hívom Kimberlyt, de nem veszi fel a telefont, pedig biztosan látja, hogy én keresem. Mindenképpen muszáj beszélnem vele, elsősorban azért, hogy kiderítsem, hogy van, másodsorban, hogy megmagyarázzam a legutóbb történteket – holott még én sem tudtam mi is történhetett velem valójában. Nem vártam el, hogy megbocsásson, de ennyivel tartoztam neki. Amikor már körülbelül ezredszerre próbáltam elérni, nem bírtam tovább, és a lakásához hajtottam, de útközben megálltam egy utcai virágárusnál és vettem neki egy hatalmas csokor vörös rózsát, hátha ettől jobban megenyhül az irányomban. Azt már előre tudtam, hogy nem fog felengedni az utcáról, így szükségtelennek tartottam felcsengetni, inkább türelmesen vártam, hogy az egyik lakó arra jöjjön, és „bejuttasson”. Várakozásom nem tűnt hiábavalónak, jó negyedóra múlva egy srác vágódott ki a bejárati ajtón a kutyájával, én pedig beslisszoltam az épületbe a virágcsokorral a kezemben. Idegesen álltam meg Kimberly lakása előtt, amikor pedig nagy nehezen összeszedtem magam, becsöngettem. Amint kinyitotta az ajtót már meg is szólaltam: