Írta: Aisling Fowler

A mű eredeti címe: Fireborn – Twelve and the Frozen Forest

Fordította: Kallai Nóra

Szerkesztők: Bucur Tünde Csilla, Ohnmacht Magdolna

Nyelvi korrektor: Koós Patrícia

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Aisling Fowler

© Kallai Nóra

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a HarperCollinsPublishers Ltd engedélyével készült.

Borítódizájn: HarperCollinsPublishers Ltd 2021

Borítókép és illusztrációk: Sophie Medvedeva 2021

Térkép: Virginia Allyn 2021

ISSN 2064-9746

ISBN 978 963 499 625 5 (epub), kiadói kód: MX-1612e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Bennek,
aki a legfőbb támaszom és ötletadóm

Ezennel fogadalmat teszek, hogy életemet a Vadászerőd védelmének szentelem.

Esküszöm, hogy mind a hét klánt

sajátomként fogom szolgálni,

és megvédem őket minden veszedelemtől,

ami rájuk leselkedik.

Feladom vérségi kötelékeimet,

lemondok mindenfajta vérbosszúról,

valamint nevemről és múltamról is.

Mostantól csakis a Vadászokat tekintem családomnak.

Színük előtt ezennel esküt teszek,

hogy sosem fogok

megfutamodni a sötétség elől,

és harcolni fogok a zsarnokság ellen.

1.

A Vadászerőd fölött fenyegetően sötétlett az ég, a levegőt pedig betöltötte a friss hó szaga. Tucat viharszürke szemével felnézett a száguldó felhőkre, aztán még jobban beburkolózott szőrmekabátjába, és topogni kezdett, hogy ne fázzon annyira. A közelben pusmogó osztálytársai leheletéből párapamacsok képződtek a hidegben. Tucat rosszallóan figyelte őket, de azért igyekezett uralkodni növekvő türelmetlenségén.

– Az ég szerelmére! – kiáltott fel hirtelen Diadal, a fegyvermesternő, tekintetével a csoportot pásztázva. – Ha még felemelni sem vagytok képesek, akkor hogy a fenébe fogjátok forgatni? Aki nem bírja a feje fölé emelni a fegyverét, az most azonnal megy a fegyvertárba, és keres magának egy könnyebbet!

Néhány diák máris megindult befelé, Tucat viszont egyre mérgesebb lett, de a fegyverforgatás-órákon nem igazán érte meg dühbe gurulni. Diadal tanárnő ugyanis jóval gyakrabban büntette diákjait éjjeli őrködéssel vagy tömlöcbe zárással, mint a többi Vadász. Az óra ráadásul elég érdekesnek ígérkezett, feltéve, ha elkezdődik végre: a hó borította gyakorlópályán ugyanis függőlegesen felállított fatönkök voltak szétszórva, és ez valami szokatlan feladatra utalt.

– A ménkűbe! – kiabált rá Diadal a visszatérő diákokra. – Ha nem bírtok ennél gyorsabban mozogni, bizony könnyű préda lesztek bármilyen sötét teremtmény számára, az erődtől egészen a Jégcsaperdőig!

Erre az egész osztály elnémult félelmében.

– Az okosabbak már bizonyára kitalálták, mi lesz ma a feladat – folytatta Diadal, de a hangjából érződött, hogy ezt erősen kétli. – A fatönkökön állva kell párbajoznotok, hogy fejlődjön az egyensúlyérzéketek, és javuljon a lábmunkátok. Nem akarok a földön egyetlen lábat sem látni!

Tucatot izgatott bizsergés járta át, egészen felélénkült. Ez aztán a kihívás!

– Ha nem sikerült elsajátítanotok a múlt heti leckét, akkor ez küzdelmes lesz – jegyezte meg Diadal, tekintetét néhány kifejezetten rémültnek tűnő diákra függesztve. – Álljatok párba, és kezdjétek el gyakorolni a tegnapi támadósorozatot. Ne feledjétek: folytonos éberség!

A diákok, mint mindig, igyekeztek minél távolabb kerülni Tucattól. Tucat erre dühösen forgatni kezdte a szemét. Oké, ha senki nem akar a párja lenni, az nem az ő baja! Tekintete végigsiklott a jól ismert épületegyüttesen. A nyolcszögletű gyakorlópályát, amelyen állt, robusztus, zömök épületek fogták körbe: a konyha, az étkező, az istálló, a fegyvertár és a hálótermek. Ezek mindegyike már évszázadok óta dacolt az időjárás viszontagságaival, viszont szinte teljesen eltörpültek a föléjük magasodó védőfal árnyékában. Még a legimpozánsabb, gyönyörű, faragott oszlopos épület is, benne a tanácsteremmel, apró játékházikónak tűnt csupán. Magasan Tucat feje fölött két kecses függőhíd ívelt át a védőfal bástyái között, négy részre osztva az alulról nyolcszögletűnek tűnő eget. A járőr Vadászok mérföldekre elláttak a tetejükről.

– Tucat! – szólt oda a lánynak Diadal homlokráncolva. – Már megint pár nélkül maradtál? – Erre néhányan kuncogni kezdtek. A fegyvermesternő mogorva arccal közelebb lépett hozzá, és lehalkította a hangját. – Ha egyedül gyakorolsz, nem jutsz előbbre. Szert kell tenned egy neked való párra, hogy a harc kihívás legyen. – Átható kék szemével várakozásteljesen pásztázta Tucat arcát.

Tucat már épp felelni akart, amikor valaki megragadta a karját.

– Én ma-ma-majd gyakorlok veled – ajánlkozott Hét, és közben igyekezett kerülni a fegyvermesternő tekintetét.

Diadal nem szólt semmit, csak sóhajtott egy nagyot, és otthagyta őket.

– Tartsatok csak össze, különcök! – dörmögte oda nekik valaki. Tucat haragtól égő arccal fordult a hang irányába, de az, aki beszólt, már elvegyült a tömegben.

A mellette álló sápadt, vörös hajú lány szélesen vigyorgott, Tucat viszont hatalmasat nyögött kínjában. Héttel gyakorolni sokkal rosszabb volt, mint egy szalmabábbal. A koncentrációs készsége rosszabb volt, mint egy szityiszé, a fegyverekkel meg kifejezetten ügyetlenül bánt. Ráadásul, bár annyi idős volt, mint Tucat – tizenhárom éves – alkatra sokkal kisebbnek tűnt. Tucat szinte óriásnak látszott mellette. Szóval abszolút nem illettek össze, mégis nagyon sokszor kerültek egymás mellé. Mindenki kerülte őket: Hét elég furi volt, Tucat pedig félelmetes.

A fatönkök java részét már elfoglalták a többiek, ezért a két lány egy kevésbé zsúfolt helyet keresett magának.

– Ho-ho-hol van Szutyi? – kérdezte Hét, miközben ide-oda járkáltak. – Ma még nem láttam.

Szutyi Tucat mókusa volt, bár igazából Hét talált rá, amikor kiesett az odúból. Hét azonban nem tartotta meg magának, hanem Tucatnak adta, amit Tucat azóta sem tudott hova tenni.

– Nem tudom – vonta meg a vállát Tucat. – Tudod, hogy mindig elmászkál. – Aztán az ajkába harapott, nehogy ennél többet is eláruljon.

Hét bólintott, majd ügyetlenül előhalászta a kardját a hüvelyéből, Tucat pedig a válla fölött megragadta a két odakészített fejsze nyelét. Amint kézbe vette őket, azonnal megnőtt az önbizalma, és egy könnyed ugrással máris az egyik fatönk tetején termett.

– Kezdhetjük? – kérdezte.

Hét idegesen nevetgélve ugrándozott a fatönkök között. – Nem inognak ezek túlságosan?

– Ez benne a lényeg! – csattant fel türelmetlenül Tucat. – Elkezdjük végre?

A gyakorlópályát hamarosan betöltötte a hangos kacagások, meglepett kiáltások és az össze-összecsattanó acél zaja, Tucatnak viszont elég volt egyszer meglengetnie a fejszéjét Hét felé, a vézna lány vagy máris elejtette a kardját, vagy leesett a fatönkről. Tucat végül magában gyakorolt tovább, Hét pedig egy tönk széléről figyelte.

Pördül, suhint, hajol, kivéd, támad, ellép. Tucat egyre gyorsabban és gyorsabban csinálta végig a gyakorlatsort, míg a fejszék végül egyetlen csillogó folttá mosódtak össze. A szőrme alatt iszonyú melege volt, de nem akarta elveszteni a lendületet, mivel kifejezetten élvezte, hogy a dülöngélő fatönkökön is meg tudja tartani az egyensúlyát.

– Vi-vi-vigyázz! – kiáltott fel hirtelen Hét. Rögtön ezután hangos ordítás és nagy csattanás hallatszott.

Amikor Tucat megpördült a tengelye körül, egy magas, sötét hajú fiút látott a földön elterülve. Pulykavörös volt a méregtől, és épp egy jó adag sáros havat igyekezett kiköpni. Öt volt az, Tucat a kettejük közt zajló szoros versengés dacára őt kedvelte a legkevésbé az egész erődben.

– Ott se-se-settenkedett mögötted! – mondta Hét sápadt, de kihívó arccal.

Öt felpattant, és fenyegetőn Hét fölé hajolt. – Párbajóra van, te idióta! – mondta neki. – Még szép, hogy harcolunk egymással! – Aztán végigmérte Hét vézna alakját, és észrevette, milyen rosszul markolja a kardot. – Már aki képes rá!

– Most magadra célzol, ugye? – horkant fel Tucat.

– Mindenki tudja, hogy én vagyok itt a legjobb kardvívó – jelentette ki Öt, aztán megvonta a vállát. – Csak segíteni akartam neked. Tudod, milyen fontosak a reflexek! A vadonban sem szólnak előre, ha meg akarnak támadni.

– Nem is akartál segíteni – szólt közbe Hét, és még cincogóbb volt a hangja, mint máskor. – Meg akartad se-se-sebesíteni! Láttam, milyen arcot vágtál!

– Tényleg? – kérdezett vissza Öt, aztán forgatni kezdte a szemét. – És a fejembe is belelátsz? Talán azt is meg tudod mondani, mire gondolok? Ki gondolta volna, hogy egy igazi jó-jó-jóstehetség van köztünk!

A közelben lévő diákok kacarászni kezdtek, és látva, hogy Hét arca egyre jobban megnyúlik a sértettségtől, közelebb is jöttek. Tucaton váratlanul iszonyú düh lett úrrá. A két fejszét még mindig szorosan markolva leugrott a fatönkről.

– Ha már a tehetségnél tartunk – mondta fojtott hangon – máshoz is értesz, minthogy bunkó legyél? – Öt szeme összeszűkült, de Tucat folytatta: – Nem is te vagy a legjobb kardvívó, és egyáltalán nem vagy annyira vicces, mint…

Öt tett egy lépést Tucat felé, de ekkor egy zömök, fakóbarna hajú fiú átfurakodott a tömegen, és rájuk szólt:

– Nyugodjatok le! Mind a ketten! – Azzal megragadta Öt karját, és elhúzta Tucat mellől. Hat csendesebb volt, és nem is annyira önfejű, mint Öt, ennek ellenére Tucat rá is vetett egy fenyegető pillantást.

– Én mindig nyugodt vagyok! – kiáltott utána, jóval hangosabban, mint szándékában állt.

– Azt látom! – mondta Hat, és pajkosan csillogó szemmel rávigyorgott a lányra.

– Mi folyik itt? – csattant fel Diadal élesen, amint az összesereglett diákok közelébe ért. – Azonnal folytassátok a gyakorlást!

A csapat olyan gyorsan szétrebbent, mintha egy fehér farkas támadt volna rájuk.

– Köszi – mondta Hét, amikor Hat és Öt eltűntek a színről.

– Mit? – kérdezte Tucat.

– Hát azt, hogy kiálltál me-me-mellettem.

Tucat erre gúnyosan oda akart vetni valamit, de Hét arcáról melegség áradt, és mosolya kis gödröcskéket rajzolt a szája köré. Egy pillanatra teljesen olyan volt, mint… Tucat villámgyorsan elhessegette a gondolatot, soha nem volt jó ötlet visszagondolni a régi életére. Mégis, még mielőtt megakadályozhatta volna, az ő szája is mosolyra görbült.

Ez őt magát is meglepte, ezért gyorsan elfordult, és visszaugrott a fatönk tetejére.

– Amúgy először te álltál ki mellettem – mondta a válla fölött Hétnek. – Különben meg Öt hálás lehet nekem. Nehéz lehet azt a határtalan nagy egót cipelni. Most legalább kicsit könnyítettem rajta…

Mielőtt Hét bármit is válaszolhatott volna, a tajtékzó Diadal jelent meg mellettük.

– Mit ácsorogsz itt? – mordult rá Tucatra. – Gyerünk, folytasd!

A fegyvermesternő karját keresztbe fonva, összehúzott szemmel állt Tucat mellett, mialatt a lány hiba nélkül végigcsinálta a gyakorlatsort. Illetve végigcsinálta volna, ha nem csapódik hirtelen egy kavics a homlokába.

– Au! – kiáltott fel Tucat, és most először ingott meg a fatönkön.

Diadal rosszallóan csóválta a fejét, és megrázogatta a tenyerében lévő többi kavicsot. – Ezt észre kellett volna venned, és reagálnod kellett volna rá. Folytonos éberség, Tucat!

Tucat rábámult Diadalra. A fegyvermesternő tényleg megdobta egy kaviccsal?

– Tudod, Ötnek igaza volt – mondta Diadal, tekintetét Tucatra szegezve. – A gonosz, sötét teremtmények váratlanul csapnak le ránk, és nincs második esélyünk. Tessék, csináld újra! – És Tucat fejszéje felé bökött.

Aztán újabb kavics repült ki a kezéből.

2.

Tucatot még egy csomó kavics eltalálta, mielőtt képes volt elhajolni előlük anélkül, hogy elveszítette volna az egyensúlyát.

– Jó! Sokkal jobb! – mondta Diadal, és közben halvány mosoly bujkált a szája sarkában. A maradék kavicsokat beleejtette Tucat tenyerébe, majd hangosan rárivallt a szomszédos párra, és odébb lépett.

Hétnek tátva maradt a szája, úgy bámult fel Tucatra.

– Té-té-tényleg rád mosolygott?

Ahogy lassan leszállt a téli este, a fejük fölött besötétedett az ég. Vadászok lépkedtek végig a fal mentén, hogy meggyújtsák a fáklyákat, a lábuk alatt csikorgott a fagyos talaj, és Tucat a szeme sarkából figyelte furán imbolygó alakjukat. Magasan fent, a karcsú hidakon felizzottak a szénserpenyők. Hirtelen leesett a hőmérséklet. A gyakorlópálya fölött néhány tétova hópihe szállingózott. A hidegtől kipirult arcok előtt párapamacsok úsztak, és mindenki a fülére húzta a szőrmesapkáját, nehogy lefagyjon a fülcimpája. Ínycsiklandó illatok terjengtek a levegőben, ami azt jelentette, hogy közeleg a vacsoraidő. A diákok lelkesedése észrevehetően megcsappant.

– Elég lesz – jelentette be Diadal, és maga köré szólította a diáksereget. – Nem mondhatnám, hogy túlságosan elkápráztattatok ma, ezért addig folytatjuk a gyakorlást, amíg elégedett nem leszek. Vigyétek vissza a fegyvereket a fegyvertárba, fél óra múlva vacsora! Ne feledjétek: folytonos éberség! – Diadal úgy nézett minden egyes diákra, mintha parázsló tekintetével még nagyobb figyelemre tudná őket ösztönözni. Legszigorúbb pillantását azonban Hétnek tartogatta. – Gyere, beszélni szeretnék veled!

A fegyvertár felé tartva Tucat hátrapillantott a válla fölött, és biztosra vette, hogy Diadal most jól kiosztja Hetet, amiért nem vett részt a gyakorlásban. A vézna lány rettentő elkeseredettnek tűnt. Tucat egy pillanatig azt fontolgatta, hogy megvárja, de aztán megrázta a fejét, és némi bűntudattal a lelkében elhessegette magától a látványt: Hét behúzott vállát és csüggedt arcát.

A fegyvertár hosszú, alacsony épület volt, Tucat kedvenc helye. Volt valami megnyugtató az acél, a jól fényezett padló és az edzéseken viselt, kikeményített bőrpáncél illatában. Lándzsák, kardok és fejszék hosszú, csillogó sora veszett bele a terem félhomályába, amelynek leghátsó traktusában még szokatlanabb fegyverek sorakoztak: egyszerű buzogányok, láncos buzogányok és csatabárdok.

Tucat az ajtón belépve levette az egyik égő fáklyát a falról, és elindult a felakasztott íjak sora mentén oda, ahol a fejszéit szokta tartani. Közben még át is kellett furakodnia nevetgélő osztálytársai között. Ahogy elhaladt egy sor magasra tornyozott nyílvessző mellett, a túloldalról Öt hangja ütötte meg a fülét.

– Egyszerűen torkig vagyok vele! Folyton csak a bajt keresi, és rettenetesen viselkedik. Ha rajtam múlna, így kirúgnám innen – mondta a fiú, és csettintett egyet az ujjával.

– Hát, nem rajtad múlik – jegyezte meg Hat. – És jól tudod, hogy a Vadászok soha nem tennének ilyet. Hová is menne? És mi? Mi hova mennénk? – A Hat hangjából kiérződő keserűség hallatán Tucatnak megrándult az arca. – És különben is, ma te kezdted, ráadásul egész jól meg is úsztad.

– Á, megint túl racionális vagy – nyögött fel Öt. – Amúgy téged nem bosszant ez az egész? Elhagytuk a családunkat, az otthonunkat, sőt, még a nevünket is, csak azért, hogy itt lehessünk. És mit kapunk cserébe? Azt, hogy pont vele kell kijönnünk. Zsarátnok legrémesebb csajával. Még ha volna is családja, tuti, hogy nem kellene nekik. Egyszerűen elviselhetetlen, egy lökött barlangkurkász!

– Hogy mondhatsz ilyet? – hüledezett Hat.

És abban a pillanatban megnyikordult valami. Tucatnak ugyanis rángatózni kezdtek az arcizmai az eszeveszett dühtől, és olyan erővel lökte meg a fiúk mellett álló szekrényt, hogy az dülöngélni kezdett, majd miután átjutott a holtponton, hatalmas recsegéssel nekidőlt egy csomó, halomba rakott lándzsának. Öt ezért még megfizet, az biztos!

Öt és Hat még épp időben vetődtek el oldalra, a lezúduló nyílvesszők és nehéz polcok ugyanis hajszálhíján maguk alá temették őket. Döbbent és ijedt kiáltások harsantak fel a teremben, ahogy a felhalmozott ládák és dobozok kezdtek szép sorban egymásra dőlni. Fegyverek csörömpöltek, padlódeszkák hasadtak meg, a diákok pedig kétségbeesetten visítoztak.

Miután az utolsó doboz is leesett, a hirtelen beállt csöndben szinte hallható volt, ahogy Tucat nagyot nyel. Körülötte széles körben minden romba dőlt.

– A zúzmarás mindenit, Tucat! – sziszegte Hat, miközben feltápászkodott. – Mi a fene van veled?

– Tucat csinálta? – Öt is előbújt a romok alól, és az arca kifejezetten vidámnak tűnt a pislákoló fáklyafényben. – Ha! Most aztán nyakig benne van a pácban!

Diadalittas arca azonban már túl sok volt Tucatnak. Előrelépett, hogy a törött polcok között rávesse magát.

– MI FOLYIK ITT? – Diadal orkánszerű üvöltésétől mindenkinek a torkára fagyott a szó. Aztán meg mindenki egyszerre kezdett összevissza beszélni. Néhány másodperc múlva a visszafojtott dühtől reszkető fegyvermesternő már ott állt Tucat előtt.

Tucat kihúzta magát, és dacosan felszegte az állát.

– Meg sem kérdezem – morogta Diadal, miközben tekintete végigsiklott a hihetetlen pusztításon. A homlokán kidagadó egyik ér idegesen lüktetni kezdett. Fújtatva vett egy nagy levegőt, és olyan erősen ragadta meg Tucat felkarját, hogy fájt neki. – Most azonnal mész a Vének Tanácsa elé. Megint!

– Öt barlangkurkásznak nevezte Tucatot – szólt közbe Hat, és elfordult Öttől. – Ezért csinálta.

Felháborodott moraj futott végig a diákok között, Diadal pedig rosszallóan nézett a fiúra.

– Öt, igaz ez?

Öt sértődött pillantást vetett Hatra, és előrecsoszogott, majd bocsánatkérőn vállat vont, és bólintott egyet.

– Igen, de csak azért…

– Csönd legyen! Nem érdekel, miért csináltátok, amit csináltatok. Velem jöttök, és mostantól mindkettő befogja a száját!

Azzal Diadal eleresztette Tucat karját, majd megindult kifelé, arra kényszerítve Tucatot és Ötöt, hogy szégyenszemre utána kelljen kullogniuk.

A fegyvertárból kiérve sűrű hóesés fogadta őket, az épületek ablakaiban izzó, narancsszínű fény viszont nagyon hívogatónak tűnt.

Amikor Tucat kilépett a zömök, alacsony ajtón, valami puhán landolt a vállán. Szutyi, a mókusa fészkelte be magát a nyaka és az arca közé, amitől azonnal jobb kedvre derült. A bozontos farkú, vörös mókus szőre rezes árnyalatra váltott az alkonyatban, szeme pedig fényesen csillogott.

– Szia, te csavargó! – suttogta neki Tucat. – Merre jártál? – A mókus megnyalogatta Tucat fülét, és boldogan makogott, amikor a gazdája elővett a zsebéből egy marék mogyorót. Miután Szutyi mindet betömte a pofájába, amitől az teljesen feldagadt, bekuckózta magát Tucat szőrmegallérjának rejtekébe, és szinte azonnal horkolni kezdett.

– Igyekezzetek! – csattant fel Diadal ingerülten. A frissen hullott hó csak úgy ropogott a csizmája alatt, ahogy végigsietett a gyakorlópályán a tanácsterem felé, időnként dühös pillantásokat vetve a konyha irányába. Tucatnak rettentően korgott a gyomra, és bánatos szívvel vette tudomásul, hogy Szutyival ellentétben ő valószínűleg nem fog ma vacsorázni. Nagyot sóhajtva visszadugta a két fejszét a hátára erősített hámba, aztán megszaporázta a lépteit.

– Nem értem, mi a pöttynek sóhajtozol – szólt rá Öt mérgelődve. – Hiszen ez az egész csakis a te hibád! – Aztán kissé elfordulva, emelt hangon folytatta: – És azt sem értem, vajon te miért bámulsz így!

Hét erre leszegte a fejét, és majdnem leesett a fatönkről. Diadal bizonyára megmondta neki, hogy vacsoraidő alatt is gyakorolnia kell. Tucat fájdalmasakat nyögve megállapította, hogy Hét hibát hibára halmoz. Sőt, Tucat kétfejszés rutingyakorlatát próbálja utánozni, pedig a kezében kard van!

Húzd ki magad rendesen! – szólt rá hangtalanul, aztán vágott egy pofát, amikor a lány újból a keményre fagyott földön landolt. Már nyitotta volna a száját, hogy mondjon neki valami biztatót, de gyorsan leállította magát. Nem azért van itt, hogy barátokat szerezzen – az csak megbonyolítaná a dolgokat. Mialatt Diadalt követve a tanácsteremhez vezető lépcsőket mászta, jó nagy levegőket vett, hogy kicsit le tudjon nyugodni.

A fenséges, két ember magasságú ajtót legendás vadászjeleneteket ábrázoló míves faragások díszítették. Az ajtón túl terült el a Nagy Csarnok, a Vadászerőd legpompásabb helyisége.

Faborítású falai tele voltak antik fegyverekkel, a kandallók fölött pedig vadászatokon megölt állatok feje függött. Fehér farkasok, ogrék és más, furcsa szörnyek meredtek fenyegetőn Tucatra csillogó üvegszemükkel. A lány pislogva próbált alkalmazkodni a félhomályhoz, aztán megborzongott. Volt valami félelmetesen lenyűgöző ebben a teremben, arra szolgált, hogy a ritka vendégek elámuljanak a Vadászok vitézsége láttán.

A Vadászerőd többi épületével ellentétben a tanácstermet fáklyák helyett holdkövek világították meg. A mennyezetre erősített, apró kövek egész éjjel halványan fénylettek, és mindent titokzatos, ezüstös fénnyel vontak be. Mielőtt Tucat idekerült, nem is nagyon hitt a létezésükben. Olyanok voltak, mint a boszorkányok: gyakran szóba kerültek, de senki nem látta őket soha. A holdkőbányászok nagyon ritkán voltak hajlandók áruba bocsátani őket. Tucat gyomra azonnal összerándult, amikor eszébe jutott a barlangi klán. Szinte rosszul lett a gondolattól, hogy ezek az emberek ilyen csodás dolgokhoz férhetnek hozzá. Ezt azonban hamar elhessegette magától, mielőtt még fájó emlékek kezdtek volna felbugyogni benne.

Diadal letopogta csizmájáról a havat, és felvezette a két diákot egy lépcsőn. Lépteik zaját vastag, puha szőnyegek tompították, amelyeket sivatagi karavánok küldtek az erődbe hálából. A hosszúkás folyosón, amelyből mindegyik Vén számára külön szoba nyílt, még több holdkő derengett. Tucatnak majdnem elállt a szívverése, amikor látta, hogy Diadal a legtávolabbi szobához vezeti őket. Szóval az Ezüst nevű Vénhez mennek! Hogy kicsit elvonja erről a figyelmét, Tucat alaposan megvizsgálta a különféle klánok által küldött ajándékokat, amelyek ott sorakoztak a falakon, gondosan felaggatva: volt békabőrrel bevont gólyaláb a mocsárlakóktól; hatalmas, mívesen faragott kormányrúd a folyók népétől; szőrme puhaságú fakéregköpönyeg az erdőlakóktól; és színes tollakkal díszített sárkányrepülő a hegyi klántól.

Tucat még akkor is ezeket csodálta, amikor odaértek Ezüst szobája elé. Szutyi egyszer csak felébredt Tucat szőrmegallérjában, és miután kidugta a fejecskéjét, hogy körülnézzen, hol is van, vigasztalanul vinnyogni kezdett. Tucat egyetértően sóhajtott. Diadal bekopogott az ajtón, ami azonnal ki is tárult.

3.

– Diadal! – kiáltott fel Ezüst. Megnyerő külsejű, magas, hajlott hátú nő volt, akinek viszont minden mozdulatából olyan elegancia áradt, amely meghazudtolta korát. Hófehér haja pelyhes kis tincsekben meredezett a feje búbján, és ez egyáltalán nem enyhített az amúgy is kemény arcvonásain. Ezüstnek ugyanis vékony, kissé hajlott orra, keskeny ajka és befagyott tóhoz hasonlatos, ijesztően világoskék szeme volt. Tekintete végigsiklott a csoporton, aztán Tucaton állapodott meg. – Egek!

Az idős nő arcára jól látható csalódottság ült ki. Tucat az ajkába harapva próbálta elkendőzni szégyenérzetét. Szutyi visszafurakodott a lány biztonságot adó szőrmegallérjába, nehogy szem előtt legyen.

– Hát, igen – mondta Diadal, nem is leplezve bosszúságát. – Már megint ez a kettő. Bejöhetek egy pillanatra?

Ezüst bólintott, és ellépett az ajtónyílásból.

– Itt várjatok – morogta Diadal a válla fölött, mielőtt az ajtó becsukódott volna.

Öt az ajtó egyik, Tucat a másik oldalán dőlt neki a falnak. Mindketten igyekeztek levegőnek nézni a másikat, és csak a bentről kiszűrődő hangokra figyeltek.

– Gyertek be! – kiáltott ki nekik Ezüst. Öt nagy garral furakodott be Tucat előtt, aki alig tudta legyőzni a késztetést, hogy jól fel ne lökje.

A szoba tágas, de puritán berendezésű volt, a kőfalak szinte csupaszak. Ívelt hármasablak nézett a gyakorlópályára, a kandallóban vidáman ropogott a tűz. A kandallópárkány fölött egy óriási igrex feje függött. Félelmetes szarva és tűhegyes agyarai fenyegetően csillogtak a vörös fényben. Két bőrrel bevont karosszék volt a tűz felé fordítva, Ezüst mégis a kényelmetlen, magas támlájú székben ült hatalmas íróasztala mögött. Tucat elég jól ismerte a Vént ahhoz, hogy tudja, ez nem jó jel.

– Diadal elég érdekes dolgokat mesélt – kezdett bele Ezüst, és miközben Öt és Tucat odalépett az íróasztal elé, ujjbegyeit összeérintve kupolát formált a kezéből. – Szerencsétekre senki nem sérült meg, de Diadal azt mondja, elég nagy kárt okoztatok a fegyvertárban.

– Órákig tart majd rendbe hozni – szólt közbe Diadal bosszúsan.

– Tucat volt – mondta gyorsan Öt. – Én az égvilágon semmit nem csináltam.

Tucat alig bírta visszafojtani a nevetést. Ezüst ugyanis semmit nem utált jobban, mint azt, ha valaki megpróbálta elhárítani magáról a felelősséget. Úgy tűnt, Öt ezt soha nem fogja megtanulni.

Ezüst fagyos pillantással mérte végig a fiút, aki azonnal össze is húzta magát.

– Szóval nem csináltál semmit? – kérdezte Ezüst halkan, de fenyegetően. – Diadal azt mondja, nyíltan sértegetted a barlangi klánt.

Öt nagyot nyelt, és az arca falfehérre vált.

– Igaz – nyögte ki végül –, de volt… ööö… szóval megvolt… az oka.

– Éspedig? – Ezüst haláli nyugalommal ült a székben, és Ötöt vizslatta.

– Tucat… ööö… Tucat…

Tucatnak erre gúnyos mosolyra görbült a szája, de nem bánta. Sokkal jobban élvezte a dolgot, mint gondolta.

– Nézzenek rá! – kiáltott fel Öt, és visszatért a szín az arcára. – Most is somolyog! Mindenen gúnyolódik, nyilván azért, mert úgy gondolja, ő mindenkinél jobb. Kibírhatatlan és…

– Csendet! – Ezüst ugyan nem emelte fel a hangját, de Tucat hátán így is felállt minden szőr. Öt csuklott egyet, mintha a torkán akadt volna, amit mondani készült.

– Tehát, hogy tisztázzuk, Tucat személyisége miatt mondtad, amit mondtál? – Ha Ezüst hangja még egy kicsit fagyosabb lett volna, biztos megfagy körülöttük a levegő.

Öt idegesen megnyalta a szája szélét, és olyan hangot adott, mint az egér, ha elkapja a macska.

– Mondd el a Fogadalmat! – parancsolt rá Ezüst, és az ujjbegyei kifehéredtek, annyira erősen összenyomta őket.

Öt meglepetten pislogott, aztán egy köhintéssel igyekezett leplezni zavarát. A Fogadalmat minden reggelinél és vacsoránál elmondták, ezért elég furcsának tűnt itt is elmondani. Öt hadarva beszélt, a szavak a sok éves gyakorlás után automatikusan hagyták el a száját.

„Ezennel fogadalmat teszek, hogy életemet a Vadászerőd védelmének szentelem.

Esküszöm, hogy mind a hét klánt

sajátomként fogom szolgálni,

és megvédem őket minden veszedelemtől,

ami rájuk leselkedik.

Feladom vérségi kötelékeimet,

lemondok mindenfajta vérbosszúról,

valamint nevemről és múltamról is.

Mostantól csakis a Vadászokat tekintem családomnak.

Színük előtt ezennel esküt teszek,

hogy sosem fogok

megfutamodni a sötétség elől,

és harcolni fogok a zsarnokság ellen.”

Az utolsó kimondott szótag után beállt csendben a kandallóban elmozdult egy fahasáb, és izzó parazsak repültek fel a kéménybe. Tucatnak alig sikerült megállnia, hogy össze ne rezzenjen.

– Feladom vérségi kötelékeimet, lemondok mindenfajta vérbosszúról – ismételte el Ezüst merengőn. – Ez szerinted miről szól, Öt?

– Arról, hogy elfelejtjük, melyik klánból jövünk, és mindegyiket egyenlőnek fogadjuk el – felelte Öt kissé remegő hangon.

– Pontosan – mondta Ezüst határozott, metsző hangsúllyal. – Ez az erőd legfontosabb, és egyben legnehezebb szabálya: az, hogy soha nem beszélünk a múltunkról, nem emlegetjük a családunkat és a klánt, amely egykor olyan fontos volt nekünk. Ez a legvégső áldozat, amelyet meg kell hoznunk annak érdekében, hogy megmaradjon a bizalom az erőd és a klánok között. És te ezt tennéd kockára, csak azért, hogy megsérts egy diákot, akit nem kedvelsz?

Öt már nyitotta volna a száját, hogy megszólaljon, de Ezüst beléfojtotta a szót. A hangja remegett az elfojtott indulattól.

– Ha ennek híre menne Zsarátnok-szerte, mit gondolsz, a klánok meghívnának minket a falujukba, hogy levadásszuk azokat a gonosz teremtményeket, amelyek sanyargatják őket? Vajon elfogulatlannak gondolnának minket? Megbíznának azzal, hogy részrehajlás nélkül rendezzük el vitás ügyeiket? Mit gondolsz, mennyi időbe telne, mire újból háború törne ki az országban? – Ezüst rosszallóan csóválta a fejét. – Anélkül hadarod végig a Fogadalmat, hogy elgondolkoznál rajta. Hogy megfontolnád, mit is jelentenek ezek a szavak. Azt javaslom, ezen villámgyorsan változtass! – Ezüst vett egy mély levegőt. – Szeretnék egy percet kettesben maradni Tucattal. Kint megvárhatod, milyen büntetést szabok ki rád.

Öt hatalmasat nyelt, aztán viaszfehér arccal kiviharzott a szobából.

– Ejnye, ez a fiú! – sóhajtott fel Diadal. – Azt hiszi, a világ tartozik neki valamivel.

– Engem emlékeztet valakire, akit jól ismerek – mondta Ezüst, és a szája sarkában mosoly bujkált.

Diadal sértődött arcot vágott.

– Rám? De hát én egyáltalán nem voltam ilyen! – Megállt, majd összehúzta a szemöldökét. – Vagy igen?

Ezüst jóindulatúan megvonta a vállát, aztán Tucatra nézett. Hirtelen minden vidámság eltűnt az arcáról.

– Meg is ölhettél volna valakit, Tucat – mondta.

Tucat bólintott, mivel tudta, hogy ez igaz, de nem volt képes sem Ezüst, sem Diadal szemébe nézni.

A Vén végül felsóhajtott, és egyik kezével végigsimította az arcát.

– Mitévők legyünk ezzel a lánnyal, Diadal?

A fegyvermesternő egyik lábáról a másikra állt.

– Ha valaki tudja, mi a helyes, az te vagy, Ezüst. Az erdőszellemek szakállára, elég problémás diákkal találkoztál már! – engem is beleértve.

– Hát, igen. Te vagy az én legnagyobb sikertörténetem. – A két nő jól érezhető melegséggel mosolygott egymásra. – Ez a lány viszont… – Ezüst félbehagyta a mondatot, és megcsóválta a fejét. – Ó, Tucat! – nyögött fel. – Mit csináljak veled? A büntetések a legtöbb diákot elrettentik, de neked meg se kottyannak, viszont naponta érkeznek hozzám panaszok azzal kapcsolatban, hogy viselkedsz a Vadászokkal meg a többi diákkal.

Tucatnak összerándult az arca, de kétségbeesetten igyekezett meggyőzni magát arról, hogy neki mennyire nem számít Ezüst véleménye.

– Igenis, Ezüst – mondta, és a hangja sokkal remegősebb volt, mint szerette volna.

– Én megértem… – kezdett bele Ezüst némileg habozva – miért nem szeretnél itt barátságokat kialakítani, különös tekintettel arra, hogy… nos… mindketten tisztában vagyunk a körülményekkel, amelyek idehoztak az erődbe…

Tucat megmerevedett a rémülettől. Ezüst megígérte neki, megígérte, amikor megérkezett ide, hogy soha többé nem beszélnek erről.

– De ezzel nem vagy egyedül, Tucat – folytatta Ezüst. – Nem te vagy az egyetlen diák, aki elveszítette a családját.

Tucatnak erre összeszorult az állkapcsa. Neki nem „elveszett” a családja, hanem meghaltak. A barlangi klán ölte meg őket, méghozzá kegyetlen hidegvérrel.

Ezüst bizonyára észrevette, mi játszódik le a lányban, ezért abbahagyta, és segélykérőn Diadalra nézett.

– Te vagy az egyik legjobb diák fegyverforgatás-órán – szólalt meg a fegyvermesternő, jókora meglepetést okozva ezzel Tucatnak. – Sőt, lehet, hogy a legjobb. Viszont neked van a legkisebb esélyed arra, hogy átmenj a Vérválasztón.

Tucat akarata ellenére megint megmerevedett.

– Miért? Most mondta a tanárnő, hogy én vagyok az egyik legjobb növendéke.

– Diadal pontosan tudja, miről beszél – jegyezte meg Ezüst csendesen. – De te mit gondolsz, Tucat? Mennyit tudsz a Vérválasztóról?

Tucat újfent azt kívánta, bárcsak Diadal egy másik Vénhez vitte volna inkább! Dérszakáll egyszerűen leteremtette volna, kiküldte volna éjjel őrködni a hidakra, aztán megfeledkezett volna az egészről. Rézüst meg esetleg elmagyarázta volna, hol vannak a határok, Ezüst viszont… Miért kell neki ennyire szívén viselnie az ő ügyét? Tucat lelkét mardosni kezdte a lelkiismeret.

– Khm – kezdett bele Tucat, aztán megállt, hogy összeszedje a gondolatait – azt tudom, hogy amikor a diákokat erre alkalmasnak ítélik, kiküldik őket együtt a Jégcsaperdőbe, úgy, mint amikor a Vadászok igazi vadászatra indulnak a falvakba. Adnak nekik egy feladatot, amit el kell végezniük, és amikor visszatérnek, eldől, lehet-e belőlük Vadász, és választhatnak-e új nevet maguknak.

Ha visszatérnek.

Tucat felnézett a föntről rámeredő igrexfejre, és nagyot nyelt. A szörnyeteg vakon bámult rá üvegszemével. Az igrexeket tudvalevőleg nagyon nehéz levadászni. Bele tudnak ugyanis hatolni az emberek elméjébe, és az emlékeiket összezavarva csalják őket csapdába. A legenda szerint Ezüst a Vérválasztó alkalmával, csatában győzte le a szörnyeteget a Jégcsaperdőben, amikor még csak tizenöt éves volt. Példa nélküli hőstett volt egy ilyen fiatal vadásztanonctól, és joggal alapozta meg Ezüst félelmetes hírnevét.

– És úgy gondolod, meg tudsz birkózni a feladattal? – kérdezte Ezüst, és sokatmondóan húzta fel a szemöldökét egészen a haja vonaláig. – Nincs olyan része a feladatnak szerinted, amely aggodalomra adhatna okot?

– Ha kezemben érzem a fejszéimet, bármire képes vagyok – válaszolta Tucat dacosan, és a hátát nyomó fejszék súlyára gondolva elöntötte valami boldogság. Azt persze egyik vadásznak sem kell még sejtenie sem, hogy ő nem kíván részt venni a Vérválasztón.

– Azt hiszed, én egymagam győztem le az igrexet? – kérdezte Ezüst, és állával a felszögezett szörnyetegfej felé bökött. Tucat elbizonytalanodott. A legenda szerint Ezüst ugyanis pontosan ezt tette. A Vén nagyot sóhajtott, aztán megcsóválta a fejét.

– A történetek sajnos egy idő után önálló életre kelnek – mondta végül. – Ha a csapatom nem lett volna mellettem azon a napon, most nem lennék itt. Ez az igazság. És pontosan emiatt aggódom érted, Tucat. Vajon melletted ki fog állni?

Tucat nagyot nyögött magában, amikor Ezüst rátért a lényegre.

– A fegyverforgatás csak egy azok közül a képességek közül, amelyekkel egy Vadásznak rendelkeznie kell – mondta a Vén kissé habozva. – Persze a sötét teremtmények ellen nagyon hasznos, viszont a mi világban betöltött szerepünk az utóbbi időben jócskán megváltozott. Most már sokkal több időt töltünk a klánok közti béke fenntartásával, mint vadászattal. És ehhez bizony csapatmunkára, türelemre, diplomáciai készségre és nyíltszívűségre van szükség. Te pedig ezek közül egyikkel sem rendelkezel, és úgy tűnik, elhatároztad, hogy ez így is marad. Ha jól emlékszem, a múltkor, amikor itt jártál – folytatta Ezüst –, ígéretet tettél nekem, hogy igyekszel közelebb kerülni a diáktársaidhoz. Sikerült?

Tucatnak hirtelen bevillant Hét arca, de aztán gyorsan elhessegette magától a gondolatot, és inkább a padlót bámulta.

A mellette álló Diadal felsóhajtott.

– Nem, nem sikerült neki. Az én óráimon továbbra is mindig partner nélkül marad. – Aztán ingerülten folytatta: – Pedig a legkeményebb ellenfelekkel kellene próbára tennie magát. Sokkal ügyesebb és tehetségesebb, mint én voltam az ő korában.

Tucatot elöntötte a keserű szégyenérzet. Tudta, hogy igazából mindkét tanárát cserben hagyta.

Ezüst bólintott, és nyugtatólag odaintett Diadalnak. Aztán hangját megemelve kiszólt az ajtón:

– Öt, gyere be, kérlek!

Kinyílt az ajtó, és Öt lassan besomfordált a szobába, aztán megállt Tucat mellett.

Amikor Ezüst újból megszólalt, a hangjából elszántság és harag szólt.

– Mindketten förtelmesen viselkedtetek ma este, és a hozzáállásotok enyhén szólva aggodalommal tölt el. – Itt megállt, és szigorúan ránézett a két diákra. – Ezt az éjszakát mindketten a tömlöcben töltitek. – Ötnek erre idegesen megrándult az arca, Tucat pedig úgy érezte, nem kap levegőt. Még Szutyi is megremegett a szőrmegallérja alatt. – Ott aztán lesz időtök elgondolkozni a dolgokon – folytatta Ezüst kíméletet nem ismerve –, és úgy vélem, a viselkedésetek azonnal javuló tendenciát fog mutatni.

A Vén megint bólintott egyet, mintha győzködni akarná saját magát, aztán felemelkedett a székből, és az ajtó irányába mutatott. Tucat és Öt annyira meg voltak rémülve, hogy miközben követték a Vént kifelé, még lökdösődni is elfelejtettek.

4.

A tömlöc lejárata közvetlenül a fegyvertár mellett volt. Amikor Ezüst kitárta a nyikorgó ajtót, mintha feneketlen sötétség áramlott volna ki rajta, amely feléjük tapogatózott láthatatlan ujjaival. Tucat megrázkódott, mire a most már a vállán csücsülő Szutyi ijedten nyüszögni kezdett. Ötnek konkrétan elakadt a lélegzete, és Tucat igyekezett némi elégedettséggel gondolni arra, hogy a fiú valószínűleg ugyanúgy retteg, mint ő.

Visszanézett a gyakorlópálya felé, ahol Hét még mindig a kardvívást gyakorolta. A lány szemében együttérzés tükröződött, és néma szolidaritással emelte fel a kardját. Tucat biccentett egyet felé, és azonnal enyhülni kezdett a mellkasán a szorítás. Amikor visszafordult a tömlöc irányába, a bent uralkodó sötétség már nem is tűnt annyira sötétnek.

Miközben lefelé lépkedtek a meredek csigalépcsőn a föld alatt húzódó, sivár folyosók felé, Ezüst magányos fáklyája itt-ott árnyékot vetett a csoportra. A Vén egy szűk alagútba vezette őket, ahol egymás után sorakoztak a földbe vájt cellák. Tucat nyakába nyirkos hideg kúszott be, annak dacára, hogy Szutyi testének melegét is érezte. Nyirkos földszag csapta meg az orrát. Valahol a közelükben csöpögött a víz.

– Öt menjen be ide – mondta Ezüst Diadalnak, akinek a fáklya oldalról világította meg az arcát. – Tucatot kicsit távolabb viszem.

Tucat a háta mögül hallotta, amint becsukódik egy ajtó, aztán elfordul a kulcs a zárban. Fogát csikorgatva hátravetette a vállát, és vett egy nagy levegőt. Attól még, hogy fél, nem kell feltétlenül ki is mutatnia. Néhány cellával odébb Ezüst megállt, és kinyitott egy súlyos faajtót, amelyre szemmagasságban fémrács volt szerelve.

– Irány befelé! – mondta ellentmondást nem tűrően.

Amikor Tucat belépett, körbenézett a cellában. Egy halom penészes szalmát látott, ami fölött hatalmas pókhálóernyő húzódott, olyan erős és vastag szálakból állt, hogy akár egy óriás szövőpók is szőhette. A sarokban undorítóan bűzlött egy vödör. Tucat ökölbe szorította remegő ujjait, aztán Ezüst felé fordult. A Vén arcán árnyékfoltok táncoltak a fáklyafényben, a szemében pedig a sajnálat könnyei gyűltek.

– Csak egyetlen napról van szó, Tucat. – Halkan beszélt, és a félhomályban lágyan Tucat vállára tette a kezét. – Használd ki jól és bölcsen az időt! Gondold át, van-e jövőd itt, az erődben! Gondolkozz el azon, kivé szeretnél válni!

Azzal hátralépett, és bezárta maga mögött az ajtót. A cellával szemben volt egy kis bemélyedés a falon, abba tette a kulcsot, majd meggyújtott egy előre odakészített gyertyát.

– Leküldök hozzád valakit egy pohár álomtejjel – mondta még elmenőben. – Nem szeretném, ha többet kéne szenvedned annál, mint amennyi feltétlenül szükséges.

Tucat lassan kiengedte ökölbe szorított kezét, és némán előrelépett a rács felé. Odanyomta arcát a hideg fémhez, hogy a távolodó Ezüstöt és Diadalt minél hosszabban láthassa. Amikor a két nő eltűnt a szeme elől, hirtelen súlyos csönd nehezedett rá. Nem bírt szabadulni a gondolattól, hogy az az iszonyú mennyiségű föld a feje fölött csak arra vár, hogy a fejére omoljon, és betemesse. Pánik tört ki rajta, és összeszorult a gyomra. Szutyi megérezte gazdája félelmét, és odabújt Tucat nyakához, aztán megnyalogatta az arcát, míg végül a lány kissé megnyugodott, és újból egyenletesen kezdett lélegezni.

Tucat a kezét felemelve megcirógatta Szutyi pofáját, úgy, ahogy a mókus szerette.

– Ne haragudj – mondta neki. – Az én hibám. Jobbat érdemelsz. – Szutyi egyetértően makogott, de azért tovább nyalogatta Tucat arcát.

Tucat iszonyú dühös volt magára. Lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a narancsszín gyertyafény áthatoljon a szemhéján. Ha így maradna, talán azt is el tudná képzelni, hogy valahol máshol van.

– Egyértelműen nincs. – Öt felharsanó hangja durván megzavarta Tucatot a gondolkozásban. Kinyitotta a szemét, és a lelkét újból elborította a tömlöc összes borzalma. Csak akkor szólalt meg, amikor már biztos volt abban, hogy a hangja nem csuklik el.

– Hogy mi nincs? – kérdezte jó hangosan, és büszke volt arra, milyen hűvösen cseng a hangja.

– Jövőd, itt, az erődben – kiáltotta oda neki Öt. – Ha valaki, hát te biztos nem vagy alkalmas arra, hogy itt legyél. Elképzelni is borzasztó, hogyan próbálnád összebékíteni az egymással vitázó klánokat. Nevetséges, egyszerűen nevetséges!

Tucat a lelke mélyén egyetértett Öttel: igen, az erődnek valóban ez volt az elsődleges célja.

– Igazad van – mondta. Aztán élvezettel hallgatta a döbbent csöndet, amely válaszát követte.

– Ööö… tényleg? Úgy értem, hát, persze, hogy igazam van! – javította ki magát Öt villámgyorsan. – Egyértelmű!

– Az egyetlen vigaszom, hogy te még nálam is sokkal rosszabb volnál – folytatta Tucat, és a fojtogató sötétség dacára kezdte élvezni a helyzetet. – Nem hiszem, hogy a klánok sokáig el bírnák viselni a sirámaidat. Szerintem egy hét se telne bele, és felbérelnének egy átokhozót, hogy végezzen veled. Én legalább két héttel tovább húznám, az biztos.

– A sirámaimat? – csattant fel Öt. – Én csak és kizárólag rád szoktam panaszkodni, ráadásul mindig joggal!

– Ezt magyarázd majd az átokhozónak – vonta meg a vállát Tucat.

Most tompa puffanás hallatszott, mintha Öt a cellája ajtaját rugdosta volna. Végül gúnyosan megszólalt:

– Hallottam, Ezüst valami álomtejről beszélt.

Tucat nem szólt, de az arcáról hamar lefagyott a mosoly. Szutyi megmerevedett.

– Csak nincsenek rossz álmaid? Ó, szegény Tucat! Mindig olyan keménynek mutatja magát, pedig egy anyámasszony katonája!

Öt magas hangon, erőltetetten felnevetett. Tucat a fogát csikorgatta, és hátrébb húzódott az ajtótól, amíg szalmát nem érzett a lába alatt. Lassan leült a bálára, nekidőlt a falnak, és tekintetét a rács mögött imbolygó gyertyafényre szegezte. Szutyi lemászott az ölébe, hogy megsimogathassa, és az ismétlődő, monoton mozgás mindkettőjüket megnyugtatta.

Tucat most Ezüstre gondolt. Szeretett volna haragudni rá, de csak szégyent érzett, amiért cserbenhagyta… már megint. Ahogy Hetet is… Meg kellett volna várnia a lányt a párbajóra után. Hét biztos megvárta volna őt. És ha megvárta volna, akkor nem hallja meg, mit mond Öt, és nem keveredett volna bajba. Szomorúan húzta össze a vállát, és próbálta biztonságosabb vágányra terelni a gondolatait.

Úgy tűnt, órák teltek el, amikor arra riadt merengéséből, hogy valaki közeledik.

– Ki az? – Öt hangja egyszerre csengett fájdalmasan és reménykedőn.

A léptek a lépcső aljához közeledtek, majd megindultak a folyosón, aztán elhaladtak Öt cellája mellett, és végül Tucat cellája előtt álltak meg. Egy pillanatra egy alacsony, csuklyás alak sziluettje tűnt fel a rács mögött, aki egy pohár opálosan csillogó álomtejet helyezett el a rácsok közé. Aztán mellé tett egy kis csomagot, majd újból eltűnt szem elől.

Szutyi Tucat öléből az ajtó irányába ugrált, és reménykedve szagolgatott kifelé.

– Köszönöm! – mondta Tucat, és élénken talpra állt. Amúgy nem nagyon szeretett szóba elegyedni senkivel, de ma szívesen kivételt tett volna. A csuklyás alak azonban elsietett az ajtó mellől, aztán hallani lehetett, amint a léptei lassan elhalnak a sötétben.

Tucat türelmetlenül nyúlt a pohár álomtej után, remélve, hogy az ital éhségtől háborgó gyomrát is lecsendesíti majd. Sietségében viszont meglökte a pohár mellett fekvő kis csomagot, ami tompa puffanással a földre esett. Tucat felnyögött, mert akkor jött rá, hogy esetleg étel is lehetett benne.

Elátkozva ügyetlenségét az álomtejet óvatosan a cella mélyébe vitte, és újból leült. Szutyi azon nyomban követte. Tucat gyengéden ellökte a mókust a pohár közeléből.

– Neked még van diód – mondta neki, és megütögette Szutyi kerekded, tömött pofáját. – És különben is, erre neked nincs szükséged. – A mókus először meglepetten, aztán már vidáman nézett rá. Hamarosan egy diót szorongatott a mancsai között, és boldogan rágcsálni kezdte.

Tucat szerette volna kortyonként ízlelgetni a tejet, de aztán mégis egy hajtásra megitta az egészet. Lágy, gyógynövényes íze volt, ami balzsamként hatott korgó gyomrára, és a félelmét is enyhítette. Azonnal nyugodtabbnak érezte magát. A sötétség mintha visszahúzódott volna, és a levegőt is sokkal könnyebben tudta venni. Jóleső melegség járta át fagyos végtagjait, szemhéja pedig lassan elnehezült. Szutyi felmászott a mellkasára, és Tucat önként és boldogan adta át magát az álomnak.

Amikor valamivel később felriadt, a szíve hevesen vert, de fogalma sem volt, miért. A mocskos szalmaágyon feküdt, nagyokat pislogott, és rettentően elveszettnek érezte magát. Azon merengett, vajon nem álmodott-e mégis valami rosszat. A hasán trónoló mókus bozontos farka mereven égnek állt, mint egy seprű, és miközben a cella végében lévő feketeségre meredt, minden izma megfeszült.

És Tucat most meghallotta: a fal suttogott.

Lassan felült, és távolabb húzódott a faltól. Alig akart hinni az érzékeinek. Lehet, hogy lidércek vannak idelent? Néhány másodperc múlva megint hallotta: tompa pusmogás, aztán csoszogás és morgás. A hangok egyértelműen a fal belsejéből jöttek. Fentről lezuhant egy jókora földdarab, és áttörve a pókháló sűrű szövetét, Tucat lába mellett ért földet.

Tucat zavarodottan húzta össze a szemöldökét. Akármi is van itt, nem lehet lidérc, legalábbis a Mágikus lények című tankönyv szerint, amit Tucat addigra már rongyosra lapozgatott. Annyiszor elolvasta az egészet, hogy szinte minden szavát betéve tudta.

A lidércek az erőszakos halállal halt emberek bolygó szellemei.

Könnyű őket felismerni, ugyanis megtartják az életükben rájuk jellemző alakot, bár kissé elmosódottabbnak tűnnek. Mivel szellemi lények, nem érinthetnek meg, és nem változtathatnak meg élettelen dolgokat, azonban kapcsolatba tudnak lépni hozzájuk hasonló szellemmel rendelkező teremtményekkel. Ha állatokba, esetenként emberekbe költöznek bele, a lidércek jelentős károkat képesek okozni.

A lidérceket nem lehet megölni, mivel már halottak. Egyetlen módon lehet végleg eloldozni őket ebből a világból: ha megkeressük földi maradványaikat, és elégetjük őket.

Mennyire erőszakos: 5/10

Mennyire veszélyes: 5/10

Mennyire nehéz ártalmatlanná tenni: 7/10

Tucat a lehullott földdarabot bámulta. A lidércek nem tudnak ilyet csinálni, és különben sem szoktak csoszogni.

Tucat hatalmasakat nyelve és Szutyit szorongatva még távolabb húzódott a faltól, míg neki nem nyomódott a cella ajtajának. Egész testét átjárta a félelem, és a fejszéi után kezdett tapogatózni. Ismét megszólalt a morgó-csoszogó hang, és újabb földdarabok hulltak le a mennyezetről. Tucatot olyan iszonyú rettegés fogta el, hogy hányingere lett tőle. Csapdába esett a sötétben. A fejsze nem menti meg őket, ha a mennyezet rájuk szakad, és elevenen betemeti őket. A páni félelem egyre jobban szorította Tucat mellkasát, és keményen kellett küzdenie, hogy levegőt kapjon. Egyik kezével Szutyit ölelte, a másikkal a fejszék nyelét markolta.

Újra indult a suttogás, tompán és kivehetetlenül, és közben a föld is újból megremegett. Hirtelen hűvösebb lett a levegő, és Tucat karja, háta, mindene libabőrös lett. Valami nagyon nem volt rendben. Minden porcikájával érezte, hogy valami nincs rendben. Valami homályos fenyegetés közeledett a sötétben.