LÁZÁR BENCE ANDRÁS

Kávé, tejjel

Prae Kiadó, Budapest, 2022

A borítót SZALAY MIKLÓS készítette
REBECCA GODDARD fotójának felhasználásával.

Photo Information: Location: ASKINI Bistro –
195 Rue Saint-Maur, 75010 Paris, France

© Rebecca Goddard

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Lázár Bence András, 2021

© Prae Kiadó, 2021

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2021

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-40-9

Tartalom

Milyen távolság

Akvárium

Anzix

Egy

Korfa

Keringő

Fúga

Szünet

Hommage

Anyák

Múlik

A mélyút emelkedője

Sorrend

Kezdjük el

Apofázis

Imával kezdődik

Teodicea

Álomfejtés

Ön-élet-rajz

Lánykérés

Angelus Domini

Magnóliáid

A felesleges

Egy másik történet

Serra da Estrela

Purgatórium

Memento

Terméssel

Az almás

Kereszttel a nyakában

Kishazám

Akarat nélkül

Játéknak, hogy ezt nevezni

A fajok eredete

Metamorf

Egy sugárút visszapillantója

Imperativus

Üzlet

Óda

Sehol

Micsoda szemfényvesztés

Via humanitatis

Eső nélkül

A nevünket

Asztigmia

Zárókép

Falióra

Nyelvtan

Most elhagy

Eu amo as flores por serem flores, diretamente.
Eu amo as árvores por serem árvores, sem o meu pensamento.

FERNANDO PESSOA: O que ouviu

Én a virágokat azért szeretem, mert virágok, minden további nélkül.
Én azért szeretem a fákat, mert fák, akármit gondolok is.

FERNANDO PESSOA: Valaki, aki
(Somlyó György fordítása)

Milyen távolság

Ha a jelen felidézése, akkor legyen

a fehér város egy kimerült tavaszban.

De ha mindez a múlté, akkor a frissen

megébredtek bizonytalansága.

Kiállok egy teraszra. És innentől

nincsenek emlékeim. Csak egy idegen

szöveg, amit rólad ismételgetek, magamban.

De milyen távolság ez így leírva.

Inkább egy újságos kioszk.

Egy gyorsan őrölt kávé.

Egy kettészakadt cigarettabél.

Aztán meg az idegen nők, akiknek

sóhajában én vagyok a legidegenebb.

De inkább egészben leszek most óvatos.

Kiolvadok, és üres leszek, mint egy kemény

tél északon. Aztán csak elfogadható, mint

egy szánalmas naplemente.

Kiállok egy teraszra. Most legyen

az a régi. De nincsenek emlékeim.

Csak a pupillád, mint egy kaptár,

amiben az utolsó mondataim is

az elsők között lesznek kirajzva.

És így leszek a jelen idő kimerült

belső szemizma, ahogy elernyed,

és a fehér város kioszkjai előtt téged látlak,

ahogy melletted, akár én, akinek kezében

megszakad egy cigarettabél.

De ha a jelen felidézése, akkor legyen

a sóhajod, amiben kiolvadok, és üres

leszek, mint egy kemény tél északon.

De ha mindez a múlté, akkor csak újra

elfogadható, mint egy szánalmas naplemente.

Nem akarok megébredni. Csak egy idegen

szöveget ismételgetek magamban.

Aztán a teraszról nézem végig,

milyen távolság ez így leírva.

Akvárium

A felfoghatatlanról, hogy kit neveznek

önmagába hajlítottnak, mint kaucsuk-

darabot a gumigyár olvasztójában,

vagy mint a nőt, akit otthagyni kellett,

hogy várja ki a sorát a mérleg előtt,

vagy éppen téged, aki felszállt egy üres külvárosi vasútkocsira,

hogy lassan elmúljon a délután, amikor madarakat etetni

mentek, igen, ők: a kitéglázott arcú nő és a vadász,

aki mindig nevetve jön haza, de sosincs igaza,

vagy mondjuk a lassan kihordott

magzatot, mert vaskos falú tömlő védi, mint az akvárium üvegét,

csak el nem törik, vagy éppen ezt így együtt,

pedig a kabátot levenni, kirázni, felaggatni és kibújni

belőle, mint szerepből a kurva, nem lehet annyira nehéz.

De ahogy azt leírta:

térdelni ott az olvasztóban,

állni a mérleg előtt, lemérni, elhagyva,

külvárosi vasútkocsin, hogy elmúljon a délután,

és megnevezni az akváriumon repedt fényeket,

ahogy eltörik, kinyílik, mint egy méhszáj,

erről így, a felfoghatatlanról,

erről kéne beszélni.

Anzix

Egy üres, de fiatal park a délután közepén.

Így nevezik majd a napot, amikor leeresztik

lassan, matt koporsóban a megmaradt szerveket.

Hogy megint temetnek, hogy megint virágot

és köveket dobálnak a hajnalok végén a messziről

jött ismerősök, mintha bármi közük lett volna a fákhoz.

Amiket asszonyok ültettek őszi estéken.

Hogy megint kiálljon egy bölcs tanár, hogy búcsúzunk.

Mintha lenne mitől, mintha bármi köze is lett volna

a megkopott padokhoz, amit a vasútállomások

hangszórói faragtak kifakult hétköznapokon.

De ennél lehetne rosszabb is. Hogy megint

vörös arcú kiöltözött urak tegyék zsebre a kezüket

és döntsék meg a nyakukat, mintha bármi közük

is lett volna a cserjék virágzásához, amit anyák és apák

locsoltak tavaszi reggeleken.

Egy üres, de fiatal park a délután közepén.

Így nevezik majd a napot, amikor a messziről

jött ismerősök, a bölcs tanár és a vörös arcú urak

szerveket bámulnak egy koporsóban.

De ennél lehetne rosszabb is.

Csak megmaradni kell, asszonyokkal őszi estéken,

vasútállomások hangszóróival kifakult hétköznapokon,

az anyák és az apák vízesésében.

Hogy aztán az éjszaka részeg gyerekek ölelgessék

a fákat, szeretkezzenek a megkopott padokon és

termést lopjanak a cserjékről.

Mintha csak egy üres park lenne.

Egy

Amikor vasárnap reggel eltűnnek

a hatalmas táskák a panziók és a hotelek

homályos ablakából, akkor leszek

az első, aki kávét vesz egy sarki boltban,

te meg az utolsó, aki kifut az ébredő sugárútra.

Ez a vasárnap ebben a ritmusban múlik.

Nincsenek tiszta hangok,

csak a megvénült útszéli fák moraja.

Amikor az utolsó táskák is eltűnnek

a panziók és a hotelek nyitott ablakából,

a kávé mellé kiadják a cukrot is.

Ez a délelőtt most ebben a dallamban múlik.

Egy meg egy az kettő és nincsenek magas hangok.

Csak a kapualjakban az ajtópárok

finom egymásba porladása.

És amikor az utolsó táskákat

felrakják egy vonatfülke tárolóira,

akkor leszek az utolsó, aki megindul

haza, te meg akkor leszel az első,

aki kiér a sugárút körforgalmába.

Az életünk ebben a zajban múlik.

Csak egy kanál és egy kés egymásnak

koccanása az üres vendéglő ablakában,

ahol ritmusra jár az útszéli vén fák moraja

és az ajtópárok finom egymásba porladása.

Amikor az utolsó táskát is felrakják a vonatokra,

akkor leszünk egyszerre egy meg kettő.