Kalapos Éva Veronika

EZEK VOLTAK
AZ APÁK

Kalapos Éva Veronika

EZEK VOLTAK
AZ APÁK

ATHENAEUM

ATHENAEUM KIADÓ

© Kalapos Éva Veronika, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 161 8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Bedecs László

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

S a régi őz, ki annyi vérrel

pirosított havat, mohát,

s reám nézett rémült szemével,

a régi őz is megbocsát.

Áprily Lajos: Fegyvertelen vadász dala

Átzuhanni: az fáj. A változás

szűk száján átcsúszni, az horzsolás.

Nádasdy Ádám: Maradni, maradni

A pszichológus azt mondta, vegyem fel… na. Működik ez? A pszichológus azt mondta, beszéljek magnóla. Bittel Bálint vagyok, ezelkilencszázhetvenkettő áplilis tizennegyedikén születtem. Halminchét éves vagyok, most fogok elválni. A feleségemet úgy hívják, hogy Bala, öö, Balbala, a lányomat meg Alexának.

Nem szeletek beszélni, laccsolok. Sose hallgatom vissza ezt a szalt.

Nem emlékszem semmile. Ami megvan, hogy a lányok elmentek. Alla se emlékszem, hogy mikol, csak, hogy Bala mondta, hogy ne segítsek, úgyhogy leültem a kanapéla.

2009. június

Bálint figyeli a költöztetőket. Nem lett volna szükség rájuk, ő a fiúkat hívta volna a brigádból, és azok el is jöttek volna, nem mert a főnökük, csak jófejségből. Rutin volt már, mindig mentek, ha valaki költözött, vettek egy csomó sört, egyik cigit szívták a másik után, röhögtek és seperc alatt a kocsiba varázsolták a dobozokat. Maci nagy kocsijába, a fehérbe, amivel fusiban másokat is szokott költöztetni fizetéskiegészítésként, de tőlük sosem kért egy fillért se. Maci is elvált, tudja mi a dörgés.

Bálint igazából még nem vált el, csak fog. Vagyis nem ő, hanem Bara tőle, pár héten belül. Közös megegyezéssel. Bálint, mondjuk, nem egyezett bele semmibe, de ha a könyörgés, a kiabálás és a tehetetlenség nem hat, az, ezek szerint, közös megegyezés. Bara szerint mindenkinek jobb lesz így, a bíróság ilyenkor szokott a legkevesebbet vacakolni. Bálint nem tudja, mit szokott csinálni a bíróság, egyelőre ügyvédje sincs. Barának van. Csak a papírok miatt. Hogy amikor Alexa felügyeletéről lesz szó, ne legyen semmi gond.

Megosztott felügyelet. A kislány, aki a szoros copfba font, derékig érő hajával szaladgál a dobozok közt, nem tudja, mit jelent ez. Azt sem tudja, hogy hamarosan így fog élni. Még nem mondták el neki, egyelőre annyit tud, hogy most egy kicsit elmennek Anyával, mert Anyának gondolkodnia kell pár dolgon, és nem szeretne egyedül gondolkodni. Alexa pedig nagyon okos, segíthet neki. Apa itt marad és ő is gondolkodik. Apa tud egyedül gondolkodni, képzelje csak el Alexa, ha nem tudna, hogyan vezetné a csapatot, ami megépíti azokat a nagy, százhúsz lakásos házakat. Százhúsz lakáshoz tudni kell egyedül is gondolkodni.

Alexa persze megkérdezte, miért nem lehet együtt menni. Ő akkor is tud gondolkodni, ha másokkal van – Anyával, Apával, Katalin mesternővel vagy a többiekkel a Tánciban. Tánc közben is tud, néha akkor a legjobban. Anyának miért kell máshova mennie? Bara Bálintra nézett, de ő sem tudta, mit válaszoljon. Azt nem mondhatta, amit Bara, mikor ő kérdezte ugyanezt.

Azt mondta, „nem bíhom ki a közeledben”. Mintha valami állat volnék, vagy velném, vagy valami.

Végül azt motyogta, hogy Anya meg Apa most nem értik meg egymást. Akik nem értik meg egymást, azoknak egy kicsit külön kell lenniük, mert nem szeretnének folyton veszekedni. Alexa nem kérdezett többet, a veszekedést ő sem szerette, hacsak elkezdődött, a szobájába bújt, és a fejére húzta a takarót. Bálint mindig meglepődött ezen, mert például Maci kisfia hasonló helyzetben hangosan sírt, odaállt az apja meg az anyja közé, és elkezdte közel húzni őket, hogy öleljék már meg egymást, ne kiabáljanak tovább. Alexa viszont azonnal elbújt, és aztán sokáig egy szót se szólt senkihez.

Egyébként maradhattak volna a házban is, de Bara nem akart. Ez a te házad, ezt mondogatta, te építetted. De nektek, válaszolta Bálint, mire Bara a fejét rázta, hogy nem, dehogy, magadnak, te akartál kétszintes házat, három erkélyt, két fürdőszobát, amerikai konyhát, hagyjál már! Otthon csak egy vacak kis fürdőszobátok volt, és mindig elfogyott a meleg víz, meghallgattam ezerszer. Te mondtad, hogy nem akarsz soha többé nyárikonyhát látni az életben, amúgy is, manapság mindenkinek amerikai konyhája van, milyen jó, hogy egy légtérben van a nappalival. Persze neked tökmindegy volt, hogy az összes párna büdös lesz a kanapén.

Nem lettek büdösek. A költöztetők már majdnem végeztek a dobozokkal, az egyikük a szeme sarkából bámulja a kanapén ülő embert, aki épp a párnákat szagolgatja. Bara már lent van a kocsinál, de Alexa még odaszalad az apjához, lelöki a párnát az öléből, és a helyére mászik, vállára teszi a kezét, és odanyomja a homlokát a homlokához. Olyan erősen, mintha direkt azt akarná, hogy fájjon. Gyere velünk, mondja, majd átmész a másik szobába, amíg anya gondolkodik. Tudom, hogy az új lakásban nem lesz ennyi szoba, mint itt, csak kettő, de ha te az egyikben vagy, anya meg a másikban, akkor tudtok külön-külön is gondolkodni. Én majd bezárkózom a fürdőbe, hogy ne halljam a gondolataitokat, vagy gyakorlok a konyhában, van egy cső, ami pont olyan magas, mint a próbateremben, ott van elég hely, tudok melegíteni is.

Bálint a lányát nézi, hiszen ő is menni akar. Megkérhetné, hogy győzze meg az anyját, menjenek mind együtt, hogy mondja meg: apa is velük akar menni, apa nem akar itt maradni ebben a házban, nem érdekli már a három erkély meg az amerikai konyha. Túl sok ez egy embernek. Az ágya is túl nagy, kétszázszor száznyolcvanas franciaágy, Alexa is simán elfért közöttük, ha odakeveredett. Arra gondol, hogy megkérhetné a lányát,

könyölögni fogok,

aztán nem viszi rá a lélek. Nem üzen a gyerekkel, hiszen amúgy se lenne értelme. Bara eldöntötte, hogy vége van, ahogy annak idején azt is ő döntötte el, hogy elkezdődik.

A Párna nevű helyet, ahol megismerkedtek, nem sokkal utána lebontották. Elég romos volt már azon a bizonyos napon is, gyakorlatilag életveszélyes, de egy darabig még simán működött, csak a közönség változott látványosan. Az ő idejükben még mindenféle fiatallal lehetett ott találkozni, igazából így kerültek össze – a kereskedelmi főiskolás meg a műszakvezető. Aznap különösen sokat dolgoztak, hullafáradtak voltak. Bálinték egy talajszondás hőszivattyút építettek ki egy irodaházban, és ez mindenkinek új volt, a technikát akkor még sehol sem használták az országban. A gatyájuk is átizzadt, Bálint is érezte, hogy bűzlik, de mindennél, a fürdésnél is jobban vágyott egy sörre, a Párna pedig közel volt az építkezéshez.

Egyenesen a pulthoz lépett, kikérte, csapolva, aztán nem is emlékszik, hogyan, szóba elegyedett a pultnál egyedül fröccsöző lánnyal. Furcsa volt, a lány beszélt többet, Bálint eleinte azt sem tudta, miről. Csak annyit látott, hogy szép, fekete haja a válláig ért, a szeme sötétbarna volt, a ruhája sötétzöld és finom anyagú. A lány a kölcsönzésről magyarázott valamit, Bálint egy pillanatra azt hitte, kölcsön akar kérni tőle, ami meglepő volt, hiszen amaz sokkal jobban volt öltözve, mint ő. Látszott a ruháján, hogy nem volt olcsó, rajta meg csak egy kockás ing volt, farmerral. Bólintott, de nem mondott semmit, kortyolgatta a sörét, és miközben a lány tovább beszélt, szép lassan megértette, miről van szó: a tulajdonlás ideje lassan lejár, a kölcsönzésé és a bérbeadásé a jövő. Két félmondat között bemutatkozott: Bara vagyok, mint a Margit. Bálint örült, mert Bara Margitról jól tudta, kicsoda, az anyja sokat nézte a tévében, volt, hogy sírt, ha hallgatta. Nem merte megkérdezni, ez keresztnév-e, mert sokan hívatják magukat a vezetéknevükön. Csak kicsivel később, a második sörnél derült ki, hogy a sötétbarna szemű lány a Barbie baba miatt nem szereti a Barbit becenévnek.

Különben arról, amit Bara a bérlésről és a kölcsönzésről mondott, ő egészen mást tanult az épületgépész OKJ-n, mert persze a fejlett országokban már egy ideje a pénzesebbeknek se futja tulajdonlásra, csak bérlésre, de a magyar még mindig birtokolni akar, csak az az övé, amit megesz vagy fölépít, ne féljetek, lesz munkátok, magyarázta mindig az oktató. Ez az oktató kedvelte Bálintot, menj egyetemre, biztatta folyton, a te agyaddal simán megcsinálsz egy gépész- vagy létesítménymérnökit, de Bálint viszolygott a felsőoktatástól. Az egyetemisták és a főiskolások harsányak voltak, magabiztosak, mintha már az első évben övék lett volna az összes tudás, amit valójában csak később szerezhettek meg. Bálint feszengett közöttük, ezért nem szerette Bara barátait sem. Néha persze muszáj volt találkoznia velük, de akkor csak ült köztük némán, forgatta a kezében a söröskorsót, nevetett a vicceken, akkor is, ha nem találta őket humorosnak, és közben kétségbeesetten hazavágyott, vagy a fiúk közé a Párnába. A társaság miatt lett belőle csak építésvezető, ahogy ezt a „csak”-ot, amit ő nem érzett „csak”-nak, a szülei, Bara és az oktatója is minden alkalommal kihangsúlyozta – nem mondhatott nekik mást, mint hogy végiggondolta, kik között akarja tölteni az életét, és erre jutott. A felesége egy idő után már fel sem hozta a témát, inkább igyekezett jól érezni magát, ha nagy ritkán ő is eljött a fiúk közé, és Bálint hálás volt neki, hogy kedves és nyitott ilyenkor is, akár egy jóindulatú hercegnő.

Alexa még az ölében, a homlokuk összepréselve, de a felesége már jön fel a lépcsőn, megismeri a lépteit. Benyit az ajtón és magához hívja a kislányt, kész vannak, indulás. Köszönjön el. A gyerek nem akar elmozdulni az apja öléből, most már a nyakába fúrja a homlokát. Talán végre sírni is fog. A pszichológus, akivel Bara beszélt, azt mondta, sírjon csak minél többet a gyerek, kiabáljon is, ha akar, ordítson, tomboljon, hagyják, de Alexa eddig semmit se csinált, csak kért, azt is halkan, vigyázva. Most is csak a gyors légzése hallatszik, könnyek sehol, a kis kéz szorítása sem lesz erősebb a férfi nyakán. Gyere, kislányom, mondja Bara még egyszer, halkan beszél, de türelmetlen a hangja. Nem csoda, a költöztetőknek órabért kell fizetni. Bálint be akart szállni a költségekbe, de a felesége azt sem engedte, minek, nem sok az a pénz, de hát azt mondtad, így se tudod, miből fogtok megélni, próbálkozott Bálint. Nem érted, nézett rá az asszony, hogy nem kell tőled semmi?

A férfi lassan lefejti magáról a lánya karját, közben valami olyasmit dadog, hogy majd elmegyünk pingvineket etetni, jó? Nem is érti, hogy jutott eszébe ez a hülyeség, de a gyerek legalább felemeli a fejét, és csodálkozva néz rá. Pingvineket? Igen, tudod, van pingvinshow az állatkertben. De ott csak a gondozók szokták etetni őket, másoknak nem lehet, mondja Alexa, és megdörzsöli a szemét. Mindkét öklével, mind a kettőt. Vékony csuklója van, mint az anyjának, de a teste többi része erős és izmos a tánc miatt, ötéves kora óta csinálja. Majd elintézem, hogy lehessen, ismerek valakit, mondja Bálint, pedig nem ismer senkit az állatkertben. Nem baj, el fogja intézni, fizet nekik, megveszi az egész rohadt állatkertet, ha kell.

Bala azt mondta, hogy nem kell tőled semmi.

Úgy emlékszik, a lánya ezután még órákig ült az ölében. És Barával is órákig ölelték egymást, mielőtt a felesége megfogta volna a gyerek kezét, és kivezette volna az ajtón.

A költöztetők talán látták ezt, talán sajnálták is, Bálint legalábbis remélte, hogy sajnálják, milyen baromság, mikor valaki azt mondja, nem akarja sajnáltatni magát. Ő akarta. Az anyjára gondol, mint egy hülye. Fel kéne hívni, végig kéne hallgatni, hogy mindennek elhordja Barát, elmondja, hogy sose szerette, egyből látta rajta, hogy sunyi, és újra felemlegeti utálattal, hogy Bara már az első találkozásukkor terpeszben ült az apósával szemben. Kis szoknya volt rajta, mégis terpeszben ült, ezt mesélné el az anyja, ezredszer is, kilátszott a piros bugyija, a leendő apósának mutogatta magát, egy hatvanas embernek, miféle nő ez? Harminc se volt még, tette hozzá minden alkalommal az anyja, de Bálint ezt a részt sose értette, mintha harminc fölött már simán mutogathatná a bugyiját egy nő, akár az apósának is.

Először nem akart pszichológust. A pszichológia nem is tudomány, nem az orvosin tanítják, csak bölcsészkarokon, aztán a hármas diplomájukkal jönnek és belepiszkálnak az ember agyába. Meg különben is, ha az embernek vannak barátai, nem kell pszichológus. Maci például mindent a szabolcsi szilvának mesél el, és nagyon rendben van lelkileg, az egyik legjobb, legstabilabb barát.

Amikor a költözés előtti héten Bara közölte vele, hogy megtalálta, sőt ki is vette a lakást, ahol majd Alexával él, Bálint azonnal felhívta Gabit. Azért őt, mert Gabinak nem volt senkije. Meg ő volt a legrégibb barátja. Ha elképzelte, ahogy a legjobb haverja otthon ül a kis lakásában, felteszi a lábát az asztalra és sorozatot néz, majdnem boldog lett tőle, mert valami legalább olyan, mint volt. Nem örült volna, ha Gabinak is családja van, mint egy csomó más embernek.

Gabi nem tudott neki semmit sem mondani, csak hümmögött a kagylóba. Bálint a nagyszobában állt a franciaablak előtt, látta benne a saját arcát, miközben Gabihoz beszélt. Gyorsan lehunyta a szemét, csukott szemmel könnyebb és rosszabb is volt elmondani. Mekkora a lakás, kérdezte Gabi, amikor ő már befejezte, és percek óta csendben voltak. Másfél szoba, mondta. Az nem sok, kicsi, mondta Gabi, szűken lesznek. Aztán azt kérdezte: elmész megnézni? Statikailag, nehogy átverjék őket. Ezek az újépítésűek papírból vannak. Nehogy ne működjenek a konnektorok, vagy rosszul legyenek kötve. Alexa bír aludni sötétben?

Bálint először csak azt érezte, nyomja valami a mellkasát. Előbb gyengén, aztán erősebben. Hallani kezdte a szívverését, egyre hangosabban, végül már olyan hangosan, hogy az elnyomta Gabi hangját, aki a vízvezetékekről mondott valamit. Kinyitotta a szemét és ránézett a tükörképére. Az teljesen mást csinált, mint ő. Nem volt a kezében telefon, nem folyt róla patakokban az izzadság, nem émelygett. Vigyorgott. A szemébe nézett, és úgy vigyorgott, hogy majd szétszakadt a képe, aztán tett felé egy lépést. Ott, belül, az üvegben, mintha az ablak legalább egy méter vastag volna. Aztán még egyet lépett. Bálint már semmit se hallott a fülében dobogó zajtól, a végtagjai elzsibbadtak, ha érezte volna a kezét, észrevette volna, hogy az izzadságtól kicsúszik belőle a telefon. A türkörkép közelebb jött. Most bőrönd volt a kezében, mintha épp költözne. Vigyorgott. Bálint nyomást érzett a mellkasában, alig kapott levegőt. A képmása mellkasára tette a kezét, ő hátra akart lépni, hogy ne érje el, de nem tudott, állni akarta a nyomást, mint a fiúk ütéseit az iskolában. Ha nem bírsz visszaütni, állni kell. De az árnyék keze már belesüppedt a mellkasába, és még mindig csak nyomta, nyomta. Bálint ki akarta nyújtani a karját, hogy megkapaszkodjon valamiben, bármiben, de csak kaszálta a levegőt, mint a rajzfilmekben, amikor a mesefigurák imbolyognak a szakadék szélén, az árnyék mintha tűnődve nézett volna rá, egy pillanatig mintha segíteni is akart volna, aztán mégis hagyta a földre csúszni. De legalább már nem vigyorgott.

Gabi bement hozzá a sürgősségire. Bálint a folyosón ült, infúzió volt a karjában. Sóoldat. Nem vagyok beteg, felelte Gabi kérdésére, nem tudom, mi van. Mindjárt küldenek egy pszichológust. Azért ülök itt, meg a sóoldat miatt, félóra, míg lecsöpög. Gabi bólogatott, jó, megijedtem, bazmeg. Nem kellett volna azokat mondanom a lakásról. Bálint csak annyit mondott, mindegy, igazad volt, amúgy képzeld, Bara hozott be a kórházba, csak már elment Alexáért. Csak mondom, nem jelent semmit, bárkit behozott volna, pár éve egy hómlesz véreset hányt a kapunk előtt, akkor se a mentőket hívta, hanem ő vitte be a Péterfybe. Egy hómleszt? Gabi megint bólogatott, rendes nő az a kurva.

Bálint csak azért hallgatta meg a pszichológust, mert férfi volt, akkora, mint egy MAN platója, és bűzlött a kórházszagtól. Jobban, mint a nővér, aki vért vett tőle, vagy a bájgúnár ügyeletes orvos, aki azt mondta, nincs szervi baja. Gabi odaszólt, hogy megvárja, amíg ő bent lesz a pszichológussal a rendelőben.

Egy nagy, dagadt balom volt, legszívesebben azt mondtam volna neki, elmész te a picsába a hülyeségeddel, de nem azt mondtam, hanem hogy igen, megéltettem, kiváltom, csinálom a telápiát, pedig úgy voltam, hogy kulvaélet, hogy nem csinálom.

Hazafelé Gabi megkérdezte, nem éhes-e. Bálint még mindig émelygett, legszívesebben telibe hányta volna a műszerfalat, hogy ne szorítson már a gyomra, szóval nem, kösz, aludni akarok. Gabi bólogatott, jól van, haver, és amúgy még mindig te alszol a vendégszobában? Én, mondta Bálint, kényelmes ott az ágy. Jó, bólogatott Gabi, de amúgy tudod, Biba, hogy neki kéne. Ő lép le. De ő a nagy ágyban alszik a gyerekkel a költözésig.

A következő egy hónapban még háromszor történt meg vele ugyanez. Egyszer azt hitte, meg fog halni. Hogy a bájgúnár orvos egy barom, már az első is szívroham volt, most meg rakódnak a kis szívrohamok egymásra. Alexa lány létére szeretett építőkockákkal játszani, de mindig csak kicsi házakat épített. Bálint megkérdezte tőle, miért nem épít nagyobbat, a lánya meg azt felelte, tudna, de nem akar, a kicsi házakban kicsi emberek laknak, akiknek nem is kell nagyobb ház, mert szeretik egymást. A sok emelet, az sok ember, a sok ember meg már nem szeretheti egymást annyira, mint a kevés.

Másodszor már egyedül is be tudott menni a kórházba, csak nem kocsival, hanem villamossal, mert végig remegett. Nem a korábbi ügyeletes orvos volt ott, de ez a másik is azt mondta, ez nem szervi baj. Lehívatok egy pszichológust, addig kap sóoldatot. Csak azért fogadta el, mert hetek óta alig evett. Már beszéltem pszichológussal. Akkor mit keres itt?

Mindenki azt fogja hinni, hogy bolond. Bara is, a gyerek is, a fiúk is. A főnökük bolond, hetente van egy álszívrohama. És akkor nem építhet semmit, csak kis házakat otthon a lánya kockáiból. Azok amúgy maradnak, az új lakásban nem férnének el Bara szerint.

Lehajtotta a fejét, amikor elment kiváltani a gyógyszert. Baseballsapkát is vett, pedig hülyén állt rajta, a felesége mindig kiröhögte. Dilibogyót szed. Bolond. Ráadásul kétfélét, mert az elején nyugtató is kell, az nagyon nehéz, mert az antidepresszáns először felerősíti a tüneteket, ezt mondta a büdös pszichológus, de majd a pszichiáter elmagyaráz és felír mindent. Ez meg az én magánrendelőm száma, elvállalom magát, hívjon.

Tényleg nehéz volt. Amikor elvágódott a fürdőben, összegyűrte a rongyszőnyeget, amit Bara vett valahol, jó drágán. Szerencsére reggel történt, a lányok nem voltak otthon. Az ölébe gyűrte a szőnyeget, először összegörnyedt, aztán kinyújtotta a lábát. Nem lett jobb. Az árnyék megint teljes erőből nyomta a mellkasát, de most nem látta, csak érezte meleg tenyerét a bőrén. Ledugta az ujját, hányni próbált, de csak fehér sav jött, aha, kint van az a rohadt gyógyszer. Az a méreg. Folyamatosan remegett, a szeme előtt ott állt a félig üres mosógéles flakon. Összetevők: 15-30% anionos felületaktív anyagok, 5-15% nem anionos felületaktív anyagok, <5% szappan, foszfonát, enzimek, illatanyagok. A jobb lábfejét a bal tetejére tolta, és dörzsölni kezdte a lábujjával, aztán cserélt, a ballal dörzsölte a jobbat, utána megint csere. Jöjjön valaki, vegye az ölébe, és lökje ki a konyhaablakon, az alatt nem fű van, hanem beton. Nem kell ez neki mindenáron.

Másnap megint bevette a gyógyszert, pedig félt tőle. Egy kis fehér tablettától, aminek halvány csík volt a közepén, hogy el lehessen törni. Fél egy ilyen kis szartól. Bolond. Pedig gyógyszer nélkül nem tud élni, bármilyen félelmetes is. Mit mondana erre az apja. Vagy az anyja, akit végül nem hívott fel, mert képtelen volt beszélni, nemcsak vele, másokkal is. Bara néha próbálkozott, de tőle is elfordult inkább. Látta a nő szemében, hogy sajnálja, de csak azt ismételgette, hogy nem maradhatnak, nem maradhatnak akkor sem.

Azt mondta, ha most maladnak, akkol nem mennek el sose. Mondom, ööö, akkol ne menjetek.

Alexa mindig bement hozzá, mikor hazaért az óráiról, nem nyaggatta, csak bebújt mellé az ágyba. Bálint sose hallotta, hogy megkérte volna az anyját, ne hagyják itt Apát így, de tudta, hogy megkérte. Talán akkor még sírt is.

Csak miatta ment el a pszichológushoz. A magánrendelő a pasas lakásán volt, de ott is áradt belőle a kórházszag. Ez nem lesz rövid, úgy készüljön, mondta a pasas, építse be a rezsibe a kezelés árát. Egy hónapja nem dolgozom, szólalt meg Bálint. Hmmm, jó, nézze, én még egy terápiát sem hagytam félbe a pénz miatt, felelte az orvos, megoldjuk.

Kezdetben folyton az első disznóvágására gondolt. Ötéves volt, a kisszobában bedugta a fejét a dunyha alá, hogy ne hallja a visítást, de aztán bement érte az apja, erősen megszorította a kezét, és húzta magával, gyere, tartsd a tálat. Az anyja kint állt a folyosón, sárga műanyag tál volt a kezében, mosolygott, odanyújtotta neki. A tál tiszta volt, de az alja rózsaszínes, mintha nem lett volna rendesen elmosva.

Hiába mondta az apja, hogy a disznó már nem él: élt. Remegett. Bálint keze is remegett, majdnem kilöttyent a vér a tálból. A böllér, a Balogh szomszéd, a Baloghné meg az apja nevetett, az anyja is nevetett, csak kicsit fehér volt közben az arca. Mindenki kiabált, még a nőknek is pálinkaszaga volt, de ahogy a tál lassan megtelt, újra koccantak a poharak. Aztán kivették a kezéből a sárga tálat, ami közben megtelt vérrel, de még mindig nem szabadult, kapott egy rózsaszínes aljú zöldet helyette. Koccintás.

A pszichológus azt mondta, itt biztonságban van. Ez hülye. A saját fürdőszobájában sincs biztonságban. Mire fel bírt kelni a csempéről, már elolvasta a vécéillatosító használati utasítását is, ha a szemébe kerül, bő vízzel mossa ki. A mellkasa annyira fájt, hogy nem tudott kiegyenesedni, úgyhogy négykézláb mászott vissza a vendégszobába. Ott is fájt, de akkor is jobb volt az ágyban feküdni.

Nem mondott semmit a pszichológusnak, az meg nem kérdezett. Ott ültek egymással szemben, kukán. Bálintot zavarta a csönd, de nem tudta megtörni. Arra gondolt, hogy fogy a pénze, és a semmiért fizet. Az utolsó tíz percben aztán a pszichológus megkérdezte, hogy szerinte van-e lelke, mármint Bálintnak. Ő azt mondta, persze, mindenkinek van lelke, bár az apám szerint az állatoknak nincs. Maga szerint sincs, kérdezte a pszichológus,

annak a disznónak pedig lehetett, úgy lúgott, mint akinek van

Bálint azt felelte, nem tudja. Nem szokott ezen gondolkodni. Ő építésvezető, és a téglának biztos nincs lelke, az csak tégla. És maga szerint miért van az a szólás a téglával, kérdezte a pszichológus. Hogy az embernek bármikor a fejére eshet, tudja. Ha a tégla bármikor a fejére eshet, akkor nincs lelke? Ami irányítja, hogy hová essen. A tégla csak leesik, mondta Bálint, nálunk is folyton leesnek a téglák a melóban, senki se olyan barom, hogy odaálljon.

Jó, a téglának nincs lelke, meg az állatoknak sem, az apja szerint. Szerintem se, mondta Bálint. Jó, maga szerint se. És magának? Az embereknek van lelkük, mondta Bálint. Csak nem lehet érezni, mármint hétköznap. Csak hétvégén? Bálint dühös lett, nem csak hétvégén, csak akkor, amikor rossz. Amikor mi rossz? A pasas még mindig mosolygott, Bálint még dühösebb lett, amikor rossz. Érti, nem? Mint most, kérdezte a pszichológus. Mint most. A maradék pár percben megint csak ültek csöndben.

Másodszorra a pszichológus azt mondta, hoztam magának valamit. Belekotort a táskájába, és odaadott Bálintnak egy nagy alakú, kockás füzetet, ebbe írhat, ha gondolja. Ha le akarja írni, mi történt. Mivel, kérdezte Bálint. Tollal, ceruzával, ahogy tetszik. Mármint mivel mi történt, értetlenkedett Bálint. Magával, mondta a pszichológus, hogy hogy is volt ez az egész. Hogy került maga ide. Nem szoktam írni, mondta Bálint, nem áll rá a kezem. Nem baj, nem kell sokat, mondta a pasas, nem kell gyakran, csak írjon. Nem tudok. Akkor beszéljen. Beszélek, azért jöttem ide. Nem úgy. Saját magának. Vegye fel kazettára. Van magnója? Van, de mit mondjak? Ami eszébe jut. Úgy, mintha nem magával történt volna, mintha mesélné valakinek. Egyes szám harmadik személyben. Mintha elmondaná egy ember történetét, akit nem ismer. Mi jut eszébe először, ha erre az egészre gondol? Milyen egészre, kérdezte Bálint, és szégyellte magát, mert izzadt a keze, és látszott az ujja nyoma a füzet tetején. Arra, hogy a felesége elment a lányával. Az jut eszembe, hogy elmentek, felelte Bálint.

2019. január

Az iroda ablaka keskeny. Egyszerre csak egy ember tud elé állni, hogy kinézzen. Alexa még sosem nézett ki rajta. Tizennégy éves kora óta nem. Akkor hívták be ide először. Milyen kölyöknek érezte magát még, és hogy félt! A mesternő vékony szálú, már akkor is őszülő haját figyelte, ahogy hullámzik a levegőben. Akkor járt itt először

Kati összegumizza a haját, és vár. Alexánál általában várni kell, hogy beszélni kezdjen. Néha hiába. Most nem.

– Mennem kéne.

– Most jöttél.

– Nem kérsz selyemcukrot? Van még a tartóban.

– Mindig ezzel akarsz lekenyerezni. Már akkor is ajánlgattad, amikor első alkalommal jöttem be hozzád.

– Pontosabban beküldtek, mert sírtál. Nem volt nálad zsebkendő, a nyelveddel kapkodtad el a könnyeidet. Pont telefonáltam, te meg az ablakon beömlő fényt nézted a kötött pulóvered lyukacskáin át. Aztán megszólaltál, hogy milyen büdös púderszag van.

– Árulják még azt a púdert? Remélem, nem.

– A Hold utcai piacon van egy kisbolt, ott még lehet kapni. Emlékszel még, miért sírtál?

– Nem, amúgy is utálok sírni. Csak az rémlik, hogy megfájdult tőle a fejem, szóval sokáig tarthatott. Meg, hogy anya mennyire szégyellte. Magyarázkodott a Gusztávnak, hogy ez a gyerek nem szokott így viselkedni, szinte sose sír. A Gusztáv meg nem tud mit kezdeni a bőgéssel, tudod, milyen. Relevé, spicc – nyafogás, sicc!

– Ne is mondd, veszekedtünk vele eleget miatta. Idétlenség.

– Kiskoromban nem zavart, de még mindig mondja. Óvodásnak érzem magam tőle.

– Pedig imádtál spiccelni. Ezért sírtál.

– Micsoda?

– A spicc miatt, vagyis a cipőért. Minden lány, akinek azt mondtuk, alkalmasabb a modernre, a tüllszoknya meg a szép ruhák miatt nyafogott, te meg a spicc-cipőért. Pedig akkor már két íngyulladáson voltál túl, elég durvákon, alig bírtál beállni az alappozícióba, de megjegyzem, az arcodon akkor se lehetett látni semmit. Aztán a spicc-cipő miatt úgy bömböltél, hogy beküldtek hozzám, pedig akkor még nem is voltunk különösebben oda egymásért. Egyébként nem telefonáltam, csak a hajamat babráltam, ahogy szoktam, ha ideges vagyok. Nem tudtam, mit csináljak veled. Egy gyerekkel, aki egy kínzóeszközért sír.

– Nem túl jó reklámszöveg a sulinak.

– Biztosan ezért nem vagyok marketinges.

Alexa kicsit elmosolyodik. Katalinnak összeszorul a szíve. Hiába van kontyban a lány haja, hiába felnőttes a vastag tus a szemhéján. Ilyenkor még gyerek.

– Nem a kínzás hiányzott. Asszem, az egyensúly miatt bőgtem. Mert ha sikerült spiccre állnom, bármilyen nehéz volt, bármennyire fájt is, volt egy pont, egy pillanat, amikor stabil voltam, néha még kartartás sem kellett hozzá.

– Ezért nem dobtad ki a cipődet?

– Bele szoktam bújni otthon. Persze, már elszoktam a spicctől, de még most is megéri a fájdalom.

– Erről akartam beszélni. A szóló koreográfiádról, amit a versenyre csinálsz.

– Gond van vele?

– Nem, teljesen oké. Csak te nem vagy oké.

– Eltévedtem, vagy mi? Legutóbb még Anna volt az intézeti pszichológus.

– Engem nem a lelked érdekel, hanem az, amit a színpadon művelsz. A takarás is a színpad része, a társaid is, te meg úgy beszéltél ma mindenkivel, mintha a seggedből húztál volna ki minket. Az elemeiddel nincs baj, jók, bár elég teátrálisak. Egydimenziósak. Az a mozdulat, nagyjából egy percnél, amikor keresztbe teszed a két alkarodat az arcod előtt…

– Halál.

– Igen, a halál. Kevés. Tudsz te jobbat is. De a lényeg, hogy ha továbbra is ilyen prosztó leszel, hiába csinálsz világbajnok koreográfiát.

– Nem mindegy, milyen vagyok, ha jó az anyagom?

– Egy verseny nem csak technika, smúzolás is. Ez van, hogy jó, van, hogy rossz, de én most a jóról beszélek. A nézőknek meg a zsűrinek érezniük kell, hogy át akarod adni a mondanivalódat, és szívesen adod át. Most olyan voltál, mint akit zavar, hogy a csoporttal figyeljük a gyakorlatodat, és tudom, hogy nem a lámpaláz miatt. Az normális. De nem engedtél be minket abba, amit csinálsz.

– Pucérnak kéne lennem, mint neked Helsinkiben? Úgy aztán be lehet engedni mindenkit, az biztos.

Katalin megrándul. Fiatal volt és befolyásolható, amikor rábólintott arra az előadásra. Senki nem szokta felhozni, tudják, hogy a mai napig bánja. Alexától főleg nem számított rá.

– Na, ez az, most is bántasz. Harapsz. Mi bajod?

– Semmi.

– Ne nézz hülyének, fiam. Jóval okosabb vagy, mint a társaid, és ezzel nem sértek meg senkit. Mind tudjátok, miben vagytok jók és miben nem, neked is megvannak a korlátaid, beszéltük ezerszer, hogy a fizikumod sok gondot fog még okozni a pályád során. Feldolgoztad, megértetted, tudod, hogy hajlamos vagy a sérülésekre, viszont nagyon erős jelenléted van, ami nagy előny. De ha ezt érted, azt is muszáj megértened, hogy ha nem érvényes és hiteles, amit csinálsz, nem fogsz működni a színpadon.

– Hogyhogy működni? Nyerni akarok Bécsben, ennyi. Ez csak egy verseny, azért nem épp a Bolsojban lépek fel.

– Igen, verseny, amin minden évben jól szerepelnek a tanítványaink, és most te mész ki rá. Felelős vagy az egyetemért, idén rajtad keresztül ítélnek meg minket. Ha odaállítasz így, mint egy konzervdoboz, és mindenkivel ordítozol…

– Cserélj le! A Benesha vagy a Juli összeszarná magát a gyönyörűségtől, ha őket küldenéd.

– Persze, mintha Benesha elmenne helyetted…

– Miért ne?

– Túlságosan szeret.

– Jaj, hagyjuk már. Dehogynem menne, ennyire senkit se lehet szeretni.

– Meglepődnél, de jó, mindegy. Tulajdonképpen nem is erről akartam beszélni. A lényeg, hogy a koreográfiádnak…

– Érvényesnek kell lennie, értem, de azt még mindig nem, miért nem érvényes szerinted az, hogy dühös vagyok. Végül is az apámról szól az anyagom. Tízéves koromban lelépett. Vagyis ott maradt a kétszintes, panorámás házban a Dunánál, minket meg elpaterolt egy nyomi kis albérletbe. Azóta havonta egyszer találkozunk. Nem szerepelt valami jól a válás óta, szóval nem vagyok kíváncsi rá. A saját érzéseim érdekelnek, nem az övéi, azokból akarok dolgozni.

Katalin nagyjából tudja, milyen Alexa viszonya az apjával. Barbara is sokat beszélt róla, a váláskor és azóta is. Például, hogy a csendes, zömök építésvezető sose örült a tánciskolának. Alexa álmát csak az anyja támogatja, ő viszont szívből.

– Akkor miért róla csinálsz koreográfiát? Máté politikus darabot rak össze, Juli társadalmi igazságtalanságokkal foglalkozik. Te miért ragaszkodsz ehhez?

– Nem érdekel a politika, és nem vagyok szociálisan érzékeny. Azt mondtad, olyan téma kell, amiben van indulat. Ebben van.

– Az biztos. Csak legyél szíves a színpadra korlátozni, és mutasd meg, miért érdekeljen engem a te indulatod. Egyébként beszéltél az apáddal mostanában?

– Nem szoktunk csevegni. Csak sms-ben leegyeztetjük a havi ebédet, de nem ápoljuk egymás lelkét.

– Nem akarlak faggatni, nem is tartozik rám, de ha az érzéseid a munkádra is hatással vannak, muszáj kihúznom belőled, miről van szó. Az én tanítványomként mész Bécsbe. Ha gyengén szerepelsz, az nemcsak a te szégyened lesz, hanem az enyém is.

– Nem magamnak táncolok? Mindig ezt mondod. Hogy attól érvényes, amit csinálunk, hogy magunknak csináljuk.

– Oké, de a próbafolyamatban én segítelek. És engem nem a zsűri véleménye érdekel, ők is emberek, szubjektíven pontoznak majd. Lehet, hogy olyan fog legyőzni, aki szerinted sokkal rosszabb nálad, erre készülj fel. Viszont neked akkor is a legtöbbet kell kihoznod magadból, nekem meg támogatni benne, különben megbukom előtted és saját magam előtt.

– Szörnyű marketinges lennél, most már biztos.

– Jaj, ne terelj már. Most hol tartottam?

– Hogy nem akarsz leégni velem.

– Leégni biztos nem fogok. Figyelj, te akár már most elmehetnél Bécsbe. A koreográfiád rendben van. Technikailag nem lehet belekötni. A testedet meg lassan tizenöt éve tanítod, már csak az izommemória is végigcsináltatná veled a számot. Most, ülve is táncolsz, mozdulatlanul is táncolsz, válaszkész az izomzatod. Mi így tudjuk kifejezni magunkat. De ezt akarnod is kell, ha azt szeretnéd, hogy megértsenek. Mint egy idegen nyelvnél: nem a nyelvtan a fontos, hanem a közlés.

– Igen, pontosan emlékszem a közlés hat pontjára kistáncis koromból, kösz. Ha fa vagy, hajladozol a szélben, ha rád száll egy kismadár, megrezzensz, ha fűrészelik a törzsedet, vonaglasz. Nem vagyok fa, dühös vagyok. Abból ennyire futja.

– Mindig megbakolsz, mint a ló, az isten áldjon meg!

– Honnan szeded ezeket a szólásokat? Erről például azt se tudom, mit jelent.

– Hogy makacs vagy. Ami jó, harcolj csak velem, azért vagyok. De a többiekkel és a közönséggel ne harcolj. A zsűrivel a versenyen meg pláne ne, mert kivágnak, mint macskát szarni.

– És akkor mi lesz? Kati néni csalódik bennem?

– Felnőtt vagy, szabad, jó táncos, nem kell hallgatnod rám. Nem lesz harag, ugyanúgy dolgozunk tovább, ismersz. És csalódni se fogok.

– Csak szomorú leszel, nagyon szomorú, jaaaaj. Anya mondta mindig ezt, ha rosszat csináltam: „anya nem haragszik rád, csak szomorú, nagyon szomorú”. Én meg arra gondoltam, vajon miért szomorítom el mindig azzal, ami nekem annyira jó. Például, ha csak a sült krumplit eszem meg ebédnél, a zöldbabot meg nem. Miért szomorú az anyám attól, hogy nem szeretem a zöldbabot? Ha megszeretem, akkor vidám lesz?

– Sokszor elszomorítottad?

– Aha. Vagy ő volt szomorú, vagy én, sosem egy időben. De erről szólt az utóbbi tíz évünk. Ha örültem, láttam az arcán a szomorúságot, mint a sült krumplinál. Amikor viszont ő volt boldog, mondjuk a szülinapi zsúrjaimon, amikre hetekig készült, nekem volt sok a felhajtás. Képes volt, bakker, kibérelni a McDonald’s gyerekmegőrzőjét, vagy mit, amit direkt szülinapokra adnak ki, és meghívott egy csomó kölyköt. Jobb lett volna otthon, de a szülinap különleges nap, nem lehet olyan, mint a többi, ez a mániája. Áh, de nem is tudom, ezt most minek mondtam. Miről beszéltünk?

Katalin arra gondol, hogy Alexa az anyja kiköpött mása. Csak Barának még sötétebbek a színei, mintha örmény lenne vagy cigány.

– Hogy elszomorítottad Barát. Milyen volt?

– Örültem. Jó érzés volt. A világ legjobb szülinapjára készültem tizenegy évesen, amikor elkapott valamit, és nem tudta megrendezni a mekis mizériát. A nagyszobában feküdt a kanapén, én meg hordtam neki a zsebkendőt, a teát, a lázmérőt meg a gyógyszereket. Sírt, hogy idén nem tud örömet szerezni, apámat szidta, mert megint futárral küldte el nekem az ajándékát, ahelyett, hogy legalább egy ebédre meghívott volna.

– Mit kaptál tőle?

– Bambi mesecédét. Mondom, tizenegy voltam, már Adele-t és Lady Gagát hallgattam. Ráadásul nem is a hangoskönyvet vette meg, hanem azt küldte el, amit ő hallgatott gyerekkorában. Az egyik haverja digitalizálta kazettáról. Borzalmas volt. Hülye szintetizátorzene ment alatta, a felvétel recsegett, és olyan drámaian csinálták meg, hogy alig tudtam aludni tőle. Horror volt. Bambi-zombi. Még mindig emlékszem arra a mondatra, hogy „Odaát, a nyíresben fekszik a róka, sebláza van.” Véres sebekről álmodtam, rókaharapásról, lázról, és ment alatta a Poker Face.

– Sokszor meghallgattad?

– Rengetegszer. Éjszaka is, ha nem tudtam aludni.

– Aztán meg ettől sem tudtál aludni…

– Amúgy is keveset pihentem a munka miatt. Folyton éreztem a húzást a lábamban, néha tényleg úgy fájt, mintha megharapták volna. Azt képzeltem, ha tovább táncolnék, ha elkezdhetnék gyakorolni az éjszaka közepén a papírfalú panelben, akkor könnyebb lenne, jobb lenne, nem feszülnének annyira az izmaim. De ott nem lehetett táncolni, úgyhogy inkább hallgattam a Bambit, míg bele nem aludtam. Aztán felébresztettek a puskalövések.

– Emlékszel valamire belőle?

– Csak a seblázas mondatra, meg arra, amit felírtam egy papírra, és a tizennegyedik szülinapomon kitettem az ágyam mellé. „Nem tudsz egyedül lenni?”

– Az biztos, hogy te tudsz. És szeretsz is.

– Igen, szeretek is. Ne viccelj már, hülye, aki nem szeret egyedül lenni, szabadon.

– Tessék! Ezt hogy mutatnád meg? Hogy jó egyedül.

– Mit tudom én. Mondjuk, egy nagyon lassú spiccre emelkedéssel. Nagyon-nagyon lassúval. Szinte milliméterenként emelkednék fel. Nem is sikerülne elsőre, sőt, másodikra vagy harmadikra se. Negyedikre talán. Vagy ötödikre. Állok rajta. Fáj. De a fájdalom is az enyém. Fokozhatom vagy csökkenthetem.

– Na, ez jó, ezzel már tudsz kezdeni valamit.

– De nem akarok spiccelni. Lassan csinálni rohadt nehéz, pláne ennyi év után. És nem akarom szétbombázni a koreográfiámat, egész másra épül.

– Jó, hát ezt a koreográfiát nem is lehet spicc-cipőben eltáncolni. Csak a viszonyod érdekelt hozzá. Egyébként anyádnak volt valakije a válás óta?

– Ez most hogy jön ide? Találkozgatott pasikkal, volt, akit nekem is bemutatott, voltak köztük nagyon szimpi arcok, de végül egyik se maradt meg. Pedig apám aztán nem tette magasra a lécet. Egy proli kis építésvezető, aki csak azért keres sokat, mert most hasít az építőipar. Anyám egy nála három évvel fiatalabb orvossal is randizott, meg egy volt fősulis évfolyamtársával, akinek valami szállítmányozási cége volt, meg családja. Az orvos egyszer színházba vitte. Mikor hazaért, vagy egy órán át áradozott a darabról, de nyilván nem attól volt feldobva.

– Apád nem vitte színházba?

– Ne viccelj, apám? Jó, ha képregényt olvas, esetleg a tévéműsort. Mert filmeket azért néz, de szinte csak thrillert meg horrort.

– A Profondo Rossót például?

– Bingó, Sherlock. Onnan vettem a zenét. Azért, mert rá emlékeztet, és mert dühös zene. „Mélyvörös.” Nekem ez a dühöt jelenti. See red, vöröset lát, ahogy angolul mondják arra, aki dühös.

– Mint te a próbán? A düh volt az egyetlen, amit látni lehetett rajtad.

– Pedig most már ideges is vagyok. Örülsz?

– Helyes, ha sikerült egy kicsit kiborítsalak, annak tényleg örülök. Ha nem volnál ilyen jó, nem érdekelne az egész. De akkor a versenyre se küldenénk ki. Viszont aki jó, az felelősséggel tartozik, de hát ezt te is tudod, különben nem gyakorolnád halálra magad. Csak úgy csinálsz, mint aki tesz mindenre és mindenkire.

Alexa összeszorítja az ajkát. A folyosóról hangok szűrődnek be, visszaverődnek a kopott márványpadlóról. Valaki kiabál, nevetés hangzik fel, aztán egy harmadik hang hamisan énekelni kezd. Megismeri, a Rómeó és Júliából van, ő is kartáncos volt az előadásban. „Ich muss die Leiter halten…”. A lány elmosolyodik, aztán mintha rajtakapná magát, újra komoly lesz.

– Akarsz még valamit?

– Változott mostanában valami apáddal kapcsolatban?

– Küldött egy mailt.

– Azt mondtad, sms-ben kommunikáltok.

– Ja, általában.

– Mit írt?

– Csak annyit, hogy „2009. június 29. – 2010. március 30.”. Ennyi. Se egy „Kedves Lexi” vagy „puszi”. És csatolt egy hangelvételt.

– Mit?

– Hangfelvételt. Már beszélni se tudok.

– Mi van benne?

– Beszél rajta.

– Mit mond?

– Csak egy kicsit hallgattam bele. Nyavalyog, hogy milyen rossz volt, amikor elmentünk, pszichológushoz járt, meg minden. Amúgy a pszichológus mondta neki, hogy mondja fel ezeket a dolgokat magnóra, egyes szám harmadik személyben, mintha nem vele történt volna. Még jó, hogy nem ment szinkronszínésznek, nem kereste volna gennyesre magát.

– Tudtál a pszichológusról?

– Aha. Apám pánikbeteg lett, amikor még otthon laktunk.

– Emlékszel belőle valamire?

– Mit tudom én, szinte semmire. Csak, hogy fekszik az ágyon a vendégszobában, mert akkor anya meg én aludtunk a hálóban, a nagy ágyban. Este mindig bementem hozzá, azt tudom. Meg, hogy akkor is remegett, amikor nem volt rohama. Folyamatosan. Mindig kérte, hogy öleljem meg, de nem volt jó hozzáérni. Utáltam, hogy úgy remeg.

– Miért?

– Nem tudom… Mert amúgy erős volt. Ha a karjára gondolok, még mindig érzem a kidagadó ereket az ujjammal. Be tudtam nyomni őket, puhák voltak, de mégis azt jelentették, hogy erős. Sokat dolgozott. És volt egy kis tetoválás a hüvelyk- és a mutatóujja közötti részen, nem tudom, mi a neve, tudod, ott, ahol lágy a bőr. Három pont, háromszög alakban. A fiúk vésték rá neki a brigádjából, mert mindenki másnak volt tetoválása, kizárt, hogy épp a főnöknek ne legyen. Nem remegett erősen, nem lehetett látni, csak érezni.

Alexa szeme egy pontra tapad. Egy üvegszoborra az íróasztal sarkán. Két táncost ábrázol. Az egyik figura hátrahajol, a másik megtartja.

– És szerinted miért küldte el most a felvételt?

– Nem tudom. A második felesége nemrég meghalt rákban, gondolom, egyedül van, aztán kapkod, amerre tud.

– Voltál a temetésen?

– Alig ismertem a nőt. Már az arcára se emlékszem, évek óta nem voltam náluk. Bár apám nem is hívott, magasról tett rám. Miután elköltöztünk, pár évig még elvitt hétvégére, aztán egyre ritkábban, végül maradtak a havi ebédek. Nem bántam, amúgy se tudtunk mit kezdeni egymással.

– A válás előtt is rosszban voltatok?

– Nem. Sokat voltunk együtt, néha az építkezésre is elmentem vele. Felvitt a daruval, persze nem lett volna szabad, de senki se köpte be. A munkásai szerették. Meg sütött nekem csirkeszárnyat serpenyőben. Jobban főz, mint anya. De beszélgetni nem lehetett vele.

– Most úgy látszik, mégis akarna.

– Egy mail, az nem beszélgetés. Meg a tré kis hangoskönyve. Most össze kéne csinálnom magam, hogy hú, az apám kitárja nekem a lelkét, vagy mi a franc? Nem érdekel a lelke, bőven lett volna ideje az elmúlt húsz évben. Most már ne fárasszon.

– Beneshának mondtad?

– Persze. Nyilván örült, hogy akkor most megismerheti, meg ilyenek. Röhej, mert az apám nem vágja, hogy meleg vagyok, azt meg pláne, hogy egy nigériai csajjal élek együtt. Szóval nem lesz nagy családi összeborulás.

– Valahogy gyanítottam, hogy ő nyitottabb lesz nálad.

– Mert nem az ő apja. Mellesleg én se ismerem a családját, csak a szüleit. A többiekkel csak Skype-on szoktunk beszélni pár szót, nincs pénzünk utazgatni. Amúgy össze is vesztünk apám miatt, azt mondta, nem ártana, ha legalább kettőnkre jutna egy család. Nekem pont elég az anyám, néha még sok is. Készülnöm kell a vizsgákra, megyek Bécsbe, kezelnek a PCOS-emmel, van elég dolgom.

– Segíthetne is.

– Pff. Ezt azért mondod, mert nem ismered.

– Te ismered? Tíz éven át havi egy ebéd. És ha megváltozott?

– Hmm, most, hogy mondod, megöl a kíváncsiság!

– Mindenki másra és minden másra kíváncsi vagy. Mint egy kis kamera, folyton monitorozol. De ő nem érdekel.

– Ő nem.

– Pedig a neve eléggé zavar.

– Mi?

– Akkor üvöltötted le Juli fejét, amikor Bitternek hívott.

– Lófaszt.

– A modorod, fiam. Ez történt. Pedig majdnem az összes mester a vezetékneveteken szólít titeket. Sose volt bajod vele, csak most.

– Én erre nem emlékszem.

– Hangelvételt, vagyis bocs, hangfelvételt nem csináltam, de remélem, azért elhiszed.

– Mondom, hogy nem emlékszem.

– Látod, te is öregszel. Azért csak gondold végig, mit jelent apád jelentkezése.

– Mondtam, semmit. Miért érdekeljen a mondandója, ha őt se érdeklem én? Ahelyett, hogy rendesen írt volna, elküldte ezt a szart, ami kizárólag róla szól. Semmi új.

– Nem ő a lényeg, hanem te. Ami benned történik. Amúgy meg végig sem hallgattad.

– Jelenleg épp összeszorul a gyomrom és fokozódik a nyáltermelésem. Ezt történik most bennem, ha érdekel. Lehet, hogy valami nagy, freudiánus cécó van mögötte, de szerintem csak éhes vagyok. Elmehetek?

Ahogy Alexa feláll, beveri a térdét az asztalba. Az üvegszobor meginog.