Sharon Bolton

Darabokban

részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Sharon Bolton: The Split

Copyright © Sharon Bolton 2020

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2021
© Next21 Kiadó, 2021
Borítóterv © Blacksheep/Orion Books
Borítófotók © Getty/Shutterstock

ISBN 978 615 81851 9 6

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Bardi Betty
Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Lupénak, aki megnevettet és fitten tart

Első rész

DÉLI-GEORGIA

Napjainkban

„A természet által örök fagyra ítélt földek: ahol soha nem érezni a nap sugarainak melegét; amelyek rettenetes és kegyetlen aspektusainak leírására nincsenek szavaim.”

James Cook kapitány, 1775

1.

Nem hajó. Hanem jéghegy. Ó, hála az égnek! Eldobta a távcsövét, és egy dobbanást érzett a mellkasában, ami azt is jelenthette, hogy a szíve ismét verni kezdett. A szigeten tilos volt a dohányzás, mégis elővette a cigarettáját, mert ha képes lesz annyi időre úrrá lenni a keze remegésén, hogy meggyújtson egyet, akkor talán megint úgy fogja érezni, hogy a kézben tartja a helyzetet. De a szél nem hagyta, hogy meggyulladjon.

Ismét a látóhatárra emelte a tekintetét. Az a pötty a messzeségben még mindig jég volt, ami kelet felé sodródott az Antarktiszt körülvevő határtalan, hideg ürességben.

Az óceán aznap haragosnak tűnt, éppolyan acélszürke volt, mint az ég, és töredezett, mint egy szilánkokra tört üvegtábla. A viharok itt nagyon gyorsan érkeztek, és a napfény egy pillanat alatt feketeséggé tudott változni. De a rossz idő neki dolgozik majd, lelassítja a hajót, még ha nem is örökre.

A szezon utolsó hajóját. Még egy, és biztonságban lesz.

Úgy gondol a benne növekvő félelemre, mint a rákra, ami felemészti az izmait, szerveit, csontjait, és folyamatosan növekszik, amíg semmi nem marad belőle, csak romlott, bűzös massza a bőre alatt, ami pattanásig feszül rajta, mint egy túlfújt lufi. Vajon hogy fog kirobbanni belőle a rettegés, merült fel benne a kérdés, amikor ez elkerülhetetlenül bekövetkezik? Egy sikolyban? Rémült nyiffanásban?

A telefonján megszólalt egy figyelmeztető pittyegés, jelezve, hogy az élet akkor sem áll meg, amikor a vég határához ér. Megfordult, hogy visszasétáljon, de tudta, hogy nincs már számára túl sok menedék.

A világ vége. Ezúttal egészen idáig menekült.

Nem elég messzire.

2.

Felicity

Egy március végi reggelen, amikor a déli féltekén éppen véget ért a nyár, egy nő állt a Déli-Georgia szigetén lévő König-gleccser tetején. Olyan magas volt, mint egy amazon, úgy nézett ki, mint egy skandináv hercegnő hosszú, ezüstszínű hajával; törékeny szépsége nagyon angolnak tűnt, de mindebből most semmi sem látszott. A rajta lévő neoprén búvárruha megfosztotta nemétől és a vonásaitól, megkülönböztethetetlenné tette a közelében, a jégen kuporgó férfitól. Miközben a társa a feladatait intézte, az oxigéntartályokat, szelepeket és súlyokat ellenőrizte, Felicity a kék gleccsertó mélyére bámult.

Amikor a víz pereméhez sétált, lába alatt megcsikordult az összetömörödött hó. Olyan fehér és ragyogó volt körülötte a táj, hogy szinte égette a szemét, de maga a víz a folyékony zafír irizáló kékjében játszott. A mélysége felfoghatatlan volt, egyszerre vonzó és rémisztő. Olyan, mintha az örökkévalóságba bámulna az ember.

A nő szeme a kezében lévő levélre tévedt.

Legkedvesebb Felicitym!

Végre megtaláltalak. Déli-Georgia? Hűha! Tudod, drágám, hogy nincs hely, ahova ne követnélek…

Egy kéz simult a vállára, mire összerezzent félelmében.

– Bocs, bocs! – lépett hátra Jack meglepetten. – Csak én vagyok az. – Lehalkította a hangját. – Jól vagy?

Felicity sehogy sem tudta lenyelni a torkában támadt csomót. – Jól vagyok – krákogta. – Csak izgulok.

Jack összehúzta a szemét, majd lehajolt a jégre. – Elejtettél valamit. Ugye, tudod, hogy ez el fog ázni?

A kezében tartotta a levelet.

– Semmi gond, add ide. Mi van? – Felicity kivette a levelet a kezéből, és lehajolt, hogy berakja a táskájába.

– Flick, mi bajod van?

Össze kell szednie magát. Még van ideje. A legrosszabbra is felkészült. Csak a mai napon kell túlesnie.

Miközben felegyenesedett, Jack még mindig úgy beszélt, hogy csak ő hallja. – Flick, komolyan. Egyedül is meg tudom csinálni. Végigvezethetsz rajta szóban innen is. Nem kell…

Általában nem esik nehezére Jackre mosolyognia. A férfi arca olyan nyílt, olyan kedves, olyan végtelenül megbízható! De ott és akkor képtelen volt mosolyt erőltetni magára.

– Jól vagyok – válaszolta. – Csináljuk.

Fogta a kommunikációs felszerelést, és a szél hangját a havon pár másodperccel később felváltotta a fehérzaj. Jack átadta neki a saját maszkját, és Felicity várt egy kicsit, mielőtt azt felvette, mintha most láthatná utoljára a hófödte hegyek lópatkóját, a halvány türkizkék égboltot és az albatroszszárnyak árnyékát az ezüstös jégen.

– Hallasz, Flick?

A fülhallgatóban megszólaló hang a csapattársuké volt, Alané, aki a tó peremétől húsz méterre állt. Úgy volt, hogy ő irányítja a merülést a partról.

– Hangosan és tisztán. – Felicity hagyta, hogy Jack a vállára emelje az oxigéntartályokat.

– A König-gleccser csapata az Edward király-fokhoz! – hallotta. – Március 22., 09:15. Flick és Jack most lemerülnek. A merülés harminc percig fog tartani a mélységi szenzor és a víz alatti kamera elhelyezéséhez. A körülmények jók.

– Csak nyugodtan – hangzott fel a bázisról. – Semmi felesleges kockázatvállalás.

– Készen állsz, Flick?

A nő jelére Jack lelépett a partról, és egy kék hullám elnyelte. Felicity követte, hogy egy fájdalommal teli világba zuhanjon bele. Sokkot kapott a víz hidegétől. Erőltetetten szívta be és fújta ki a levegőt, arra várva, hogy elmúljon. Amikor eléggé megnyugodott ahhoz, hogy ki tudja nyitni a szemét, látta, hogy Jack éppen megfogja a víz alatti kamerát. Felnézett, észrevette, hogy a mélységszenzort már eresztik lefelé, és megragadta az eszközt.

– Ideje lenne elindulnunk. – Jack hangja felismerhetetlenül recsegett a hangszóróban.

Maguk mögött hagyták a felszínt, és magába szívta őket a kék-fehér világ, amelyben nem hallatszott más, csak súlyos, nehézkes légzésük. Felicity és Jack követték a jégfalat lefelé, fejlámpájuk fantasztikus alakokat világított meg. Arcok meredtek le rájuk, legendákból ismert állatok gömbölyödtek össze a jégbarlangokban.

A megolvadt édesvízből álló kék tó egyenletesen növekedett az elmúlt öt hónapban. Valamikor a következő öt hét során, talán már aznap, meg fog repedni a tófenékül szolgáló jégréteg. A tó vize lefolyik a repedésen át, vagyis több százezer köbméternyi megolvadt víz halad majd végig egy bonyolult, rejtett szivárgási rendszeren, amíg le nem ér a kőzetréteghez. Onnan kifolyik a Dél-Atlanti-óceánba. Ennyi víznek a felszabadulása talán még a jég szétrepedését is kiválthatja, amelyről egy újabb hatalmas jéghegy szakadhat le, hogy belebukfencezzen az óceánba. A kék tavakról úgy tartják, hogy létfontosságú szerepet játszanak a gleccserek mozgásában és a jéghegyek kialakulásában.

Felicity mélységmérőjén megszólalt a riasztó. Ő és Jack odaértek ahhoz a lapos, szinte polcszerű jéghez, ami egyszerre fogja megtartani a kamerát és a mélységmérőt, hogy a tó mozgásait mérje a következő hét során. Felicity lebegni kezdett a vízben, és elég sok időt szánt arra, hogy a megfelelő helyre rögzítse az eszközöket.

– Bekapcsolom, Alan – mondta.

– Várj! Igen, megvan. Jól néz ki, Flick. Milyen odalent?

Jack is látszott odalent, a kezeslábasa kísértetiesen halványan rajzolódott ki a kék mélységben.

– Nem igazán találom a szavakat – közölte a lány Alannel.

Jack már visszafelé tartott. Gyorsan úszott, éppannyira otthon érezte magát a vízben, mint az a több millió fóka, amelyek Déli-Georgia környékén élnek.

– Mit szólsz? – kérdezte, amikor Felicity mellé ért. – Benne vagy?

Ez a lány ötlete volt. De ez most, a tó szívében teljesen másfajta vállalkozásnak tűnik. Ez nagyon veszélyes is lehet.

Másrészt viszont ennél rosszabb halálok is vannak.

– Mi a helyzet, emberek? – recsegett le Alan hangja a felszínről.

– Arra gondoltunk, gyorsan ránézünk a dugóra. – Jack továbbra is Felicity szemébe nézett, miközben a válaszra várt.

A „dugó” egy eddig semennyire nem bizonyított elmélet, amely szerint a tófenék legmélyebb pontján van egy gyenge jégfolt, közvetlenül a levezető csatorna felett.

Felicity fülébe belesziszegett a fehérzaj, majd Alan azt válaszolta: – Nem is tudom, Jack. Idefent kezd befelhősödni az ég.

Az időjárás nagyon gyorsan változik Déli-Georgián, még nyáron is.

– Döntsd el te, Flick – mondta Jack.

Ha ma meghal, akkor mindennek vége. Nem lesz több menekülés. Nem lesz több bujkálás.

Felicity az ajkára tette az ujját. Inkább érezte, mint látta Jack mosolyát, majd lebukott.

– Emberek, mi történik? – Alan hangja szakadozni kezdett.

Felicity egy kúpszerű jégformációt látott közvetlenül alattuk.

– Szerinted ez az? – kérdezte Jack.

– Emberek, mozgás támadt a felszínen. Légbuborékok, amelyek nem tőletek jönnek.

Felicity és Jack megálltak úszás közben, és egymásra néztek. Az újabb buborékok megjelenését a tófenék mozgása is okozhatja. Amennyiben az most megreped, és a víz lezúdul belőle, őket is beszippantja a gleccser. Vagy meghalnak a gleccser mélyén, vagy kisodródnak az óceánra.

Ismét meghallották Alan hangját. – Doc azt mondja, fel kell húzzalak titeket. Tíz másodperc, és elindítom a csörlőt.

Felicity maga mögé nyúlt, és kiakasztotta az őt biztosító kötelet. Érezte, hogy Jack keze a bokáját súrolja, ahogy a férfi megpróbálja elkapni, de hiába. A feje lüktetni kezdett, miközben mélyebbre úszott, és talán csak képzelődött, de mintha egyre nehezebben kapott volna levegőt. Csak arra a sötétkék kúpra koncentrált a tó belsejében, közben mintha a rádió recsegését hallotta volna, és azt, hogy Jack még néhány percet kér.

Amikor már csak egy méterrel járt a kék korong felett, kivett egy kis műanyag palackot az övén lévő zsebből. Amikor lecsavarta a tetejét, vörös folyadék buggyant ki belőle, mint egy menekülő dzsinn. Pár másodpercig megállt a vízben, majd kifeslett, mint egy földönkívüli virág, és lassan szétterjedt a szinte nem létező áramlatban.

Utána spirál alakban lefelé indult, mint amikor kihúzzák a dugót egy mosdótálból. Lassan haladt, szinte csak araszolt, de egyértelműen kivehető volt a centripetális mozgás.

– Flick, ki kell vinnünk téged innen – úszott le mellé Jack. – Talán már kezdenek befagyni a légzőcsöveim.

Felicity sem kapott már túl könnyen levegőt, de ez nem tűnik annyira fontosnak, mint amit megtudott. Az ott lent egyértelműen a dugó, és a víz már elkezdett leszivárogni rajta. A felszínen ez még nem látszik egyértelműen, mert pont elég olvadt víz pótolja azt, ami elfolyik, de amikor a dugó szétesik, a tó nagyon sebesen ki fog ürülni.

Jack visszacsatolta rá a biztonsági kötelet.

– Végeztünk, Al – mondta. – Felmegyünk.

*

Miután felkészültek arra, hogy elhagyják a gleccsert, Felicity még egyszer megállt a tó peremén Jackkel, aki a videókamerát tartotta. A válla felett meglátott egy zsákot, amely majdnem száz apró, narancssárga műanyag golyót tartalmazott.

– Valamikor a következő pár hétben – mondta a kamerának – ki fog ürülni a tó. Azok az eszközök, amelyeket most helyeztünk el benne, tájékoztatni fognak minket arról, amikor ez megtörténik, és van rá esély, hogy még időben levideózzuk. Azok a golyók segíthetnek lekövetni nekünk, hogy hol ér a víz az óceánba.

Hagyta a golyókat belehullani a vízbe. Azok szétterjedtek a tó felszínén, mint a díszes cukorkák a születésnapi tortán.

– Végeztünk? – kérdezte Jack, miközben Felicity lehajolt, hogy összeszedje a felszerelését. – Várok pár cuccot, amik a hajóval érkeznek.

Felicity mozdulatlanná merevedett. – Milyen hajóval?

– A nyár utolsó hajójával. Azt hiszem, Snow Queennek hívják. Miért, mi a baj?

– Az nem ma jön.

– De igen, ha ma van huszonkettedike. Most komolyan, jól vagy?

Felicity folytatta a pakolást, de már sokkal gyorsabban és messze nem olyan alaposan. – Igen, csak hideg van – nyögte ki végül.

Tévedett. És jön a hajó. A hajó aznap érkezik.

3.

Freddie

– Jó reggelt, uram! Foglaljon helyet.

A hajóorvos fiatal volt, sovány, kese hajú férfi, aki valószínűleg nem tudott volna körszakállat növeszteni. A hajó többi tisztjétől eltérően ő nem egyenruhát viselt, csak sokzsebes nadrágot és pulóvert. Kinyújtotta a kezét, hogy Freddie megrázhassa.

– Ma reggel elmentünk az első jéghegyünk mellett. Maga is látta? Egy egész csapat összegyűlt a fedélzeten napfelkeltekor. Magára nem emlékszem, de mint már mondtam, elég sokan voltunk.

Freddie leült.

– Masszív egy képződmény volt. – Az orvos továbbra is talpon maradt. – Legalább ötven méter magas lehetett. Én már kétszer megtettem ezt az utat, de úgy érzem, soha nem fogom megszokni őket.

– Én a kabinomban maradtam – válaszolta Freddie.

– A színükön nem tudom túltenni magam. Úgy szoktunk beszélni a jéghegyekről, mintha fehérek lennének, de én mondom, van bennük egy kis kék a víz pereménél, ami színtiszta réz-szulfát. És azok a hangok, amiket kiadnak… hogy csaphat ilyen nagy zajt egy jégdarab?

– Amit hallunk, az főleg az a milliónyi csapdába esett légbuborék, ami kiszabadul, amikor a jég megolvad – magyarázta neki Freddie. – Egy kis sistergést és ropogást hallott, ugye?

– Pontosan. És nyikorgást. Ami azt illeti, kicsit földöntúlinak tűnt.

– A jég összetörik, és a jégheggyel együtt vonul tovább.

Az orvos kicsit meglepett arcot vágott. – Maga nagyon tájékozott.

– Geológus vagyok. De a jég nem a szakterületem – pillantott Freddie az órájára.

– Mit tehetek önért ma délelőtt? – kérdezte az orvos.

Freddie kigombolta az ingét. – Van egy visszatérő, nem túl súlyos tályogom, ami mintha ismét belobbant volna. A hátam alján, jobboldalt.

Anélkül, hogy erre megkérték volna, felállt, és levette az ingét. Az orvosi kabinban mindig is hűvös volt, de az egész hajó lehűlt, amióta három nappal azelőtt elhagyták a Falkland-szigeteket, hogy még délebbre hajózzanak. A fűtőrendszer minden tőle telhetőt megtett, de ahányszor kinyílt egy ajtó, besüvített rajta a hideg levegő.

Freddie érezte, hogy hideg ujjak nyomkodják a bőrét a gerincétől pár centire jobbra. – Ez fájdalmas? – kérdezte az orvos.

– Igen.

Freddie érezte a leheletét a bőrén.

– És egyébként hogy van? Többet izzad, mint szokott? Nem szédül néha?

– Úgy érzem magam, mintha influenzás lennék. Váltakozó hideg- és hőhullámok, sajgások, és éjszaka sokat izzadok.

Az orvos nem válaszolt.

– Három napig a kabinomban voltam – tette hozzá Freddie. – A biztonság kedvéért. De csak valami fertőzésem van, én nem vagyok fertőző.

Ismét a hideg ujjak érintése. – Elég csúnya.

Freddie nem válaszolt.

– Milyen régi ez a heg?

– Hároméves, szinte napra pontosan. A legutóbbi orvosom úgy gondolta, maradt benne valamiféle idegen test. Nem fém, mert az látszana a röntgenfelvételeken. Nagy valószínűséggel fa, vagy valami kis ruhaszövetfoszlány. Időnként belobban, de nem akartak megműteni, mert túl közel van a vesémhez.

Mostanra rá kellett jönnie: rosszul begyógyult heg, és nem műtötték meg… Freddie nagyon ostobának nézte volna az orvost, ha ebből nem jön rá.

De az orvos nem volt ostoba. Könnyedén megérintette Freddie jobb karját.

– Szabad? – kérdezte, miközben felemelte és kiegyenesítette.

Freddie megvárta, hogy az orvos megvizsgálja a tetoválását. Egy pókháló vette körbe a könyökét, és nyúlt ki több centire a felkarjára és az alkarjára. Részletesen ki volt dolgozva, mert az idő nem jelentett problémát, és az egész fekete volt, ugyanis több szín nem állt rendelkezésre.

– Az unalmat szimbolizálja – magyarázta Freddie. – Például azt, amikor napokig csak üldögél az ember, és nincs mit csinálnia. A pókok olyanoknak szövik a hálójukat, amik mozdulatlanok.

– Tudom – válaszolta az orvos. – Láttam már ilyet. Megkéselték, ugye?

– A börtön könyvtárában. A vér legnagyobb része átfröccsent a krimirészleg felett, ennek ellenére harminc könyvet kidobtak. Nagy kár. Soha nem volt elég olvasnivalónk.

Az orvos egy hőmérőt nyújtott a szája felé, mintha el akarná hallgattatni.

– Tud segíteni? – kérdezte Freddie, miután megmérték a testhőmérsékletét. Enyhe láza volt, de izgalomra nem adott okot. – Mármint a tályoggal. Azzal tisztában vagyok, hogy a tetoválás ott marad.

– Kérem, feküdjön a kanapéra – felelte az orvos. – Hasra.

Freddie engedelmeskedett. Úgy érezte, ezt a szokását már soha nem tudja levetkőzni.

– Fel tudom vágni, ki tudom tisztítani és be tudom kötözni a tályogot – jelentette ki az orvos, miközben zörgött egy kicsit az eszközeivel. – Ha hazaért, gondolkozzon el egy feltáró műtéten, hátha egyszer s mindenkorra meg tudják oldani a problémáját. Most már biztosan könnyebb lesz, hogy…

– Hogy kiengedtek – fejezte be Freddie helyette.

Az orvos némán dolgozott tovább. Freddie lehunyta a szemét, és semmit nem érzett, miután az érzéstelenítő kifejtette a hatását.

– Kimehetek holnap a partra? – kérdezte, miután közölték vele, hogy felöltözhet.

– Amennyiben elég jól érzi magát hozzá. – Az orvos gépelni kezdett az asztalánál ülve. – Mi szél hozta Déli-Georgiára?

– Volt egy könyv a könyvtárban – magyarázta neki Freddie. – Egy pár írta, akik a kilencvenes években hajóztak ide egy motor nélküli vitorlással.

– Nem semmi. – Az orvos elismerő arcot vágott.

– Pontosan. Úgy gondoltam, hogy nagyon őrültek lehetnek. Ugyanakkor nagyon bátrak. Úgyhogy amint lehetőségem támadt az utazásra, azonnal az jutott eszembe, hogy idejövök. Mintegy az ő útjuk előtt tisztelegve, ha úgy tetszik.

– Ez egy gyönyörű és nagyon különleges hely. Dél-Amerikán át jött?

Az orvos ezt biztosan eleve tudja. A hajó összes utasa egy háromhetes csoportos utazásra fizetett be, amelynek a végállomása az Antarktisz. De segítőkészen viselkedett, és Freddie arra vágyott a legkevésbé, hogy felhívja magára a figyelmet.

– Londonból Santiagóba repültem, utána Stanley-be – válaszolta. – Arra nem telt volna, hogy egyedül hajózzak ide.

Az orvos átnyújtott neki egy papírt. – Ezt adja be a gyógyszertárba. Fél óra múlva kinyit.

Freddie elvette a receptet.

– Mennyi ideig ült? – kérdezte az orvos.

– Sok ideig – válaszolta Freddie. Amikor visszafordult, hogy rámosolyogjon az orvosra, az összerezzent. – Megérdemeltem – tette hozzá.

4.

Felicity

A hegyeket alacsonyan szálló ködpászmák vették körül, miközben a Merev Felfújható Csónak, az MFCs megfordult a Larsen-fok körül. A Cumberland-öböl keleti ágában három magánjacht lebegett lehorgonyozva a part közelében, és egy nagy sétahajó parkolt valamivel távolabb. Felicity remegő kézzel emelte szeméhez a távcsövet, és a Southern Star feliratot pillantotta meg. A megkönnyebbülés mintha minden levegőt kiszívott volna a testéből. A hajó már három napja az öbölben várakozott, és aznap készült elindulni. A váltása, az utolsó a szezonban, még nem érkezett meg. Még volt ideje.

Az MFCs, ami visszavitte a csapatot a gleccsertől, a mólóhoz ütődött, mire Felicity felpattant.

– Hé, csak óvatosan, kisasszony! – mordult fel Ralph, a csónak kapitánya.

– Jól vagyok, tényleg. Menni fog. – Felicity már kint is termett az MFCs-ből, és egy cölöp köré csavarta a hajókötelet. Végigszaladt a mólón, aztán a hivatali épületek és a tenger között elterülő szakaszon, majd egyenesen berontott a kikötőmester irodájába. A szél szinte kicsavarta a kezéből az ajtót, mire az irodaasztalon heverő papírokat felkapta a szél, a spalettákat is megrezegtette, s némi cigarettahamu szállt fel a levegőbe.

Nigel, a három kormányhivatalnok egyike, akik felváltva éltek és dolgoztak a szigeten, nem volt egyedül. Nyolc másik ember is tartózkodott a helyiségben, de Felicity egyikőjüket sem ismerte.

A háta közepére sem kívánta ezt az egészet.

– Nem tudom, hogyan magyarázhatnám el még jobban – mondta Nigel. – A legközelebbi rendőrség a Falkland-szigeteken van, ezerötszáz kilométerre innen, és három napig tart odahajózni. Rossz időben négy. Ez a hajókapitány hatásköre.

Miután visszabiccentett Nigelnek, Felicity észrevétlenül próbált beljebb menni, és végignézett az asztalokon. Nigelén ott hevert egy kupac papír, de túl messze ahhoz, hogy rendesen megnézze.

– Én meg azt mondom, hogy az a nő, aki kést emelt a férjemre, nem a hajó utasa – lépett előre valaki a csoportból. – Biztos, hogy itteni ember.

– Az lehetetlen – válaszolta Nigel, miközben az asztalán csörögni kezdett a telefon. Felicity kihasználta az alkalmat, és közelebb lépett hozzá, de félre kellett volna tolnia ahhoz, hogy hozzáférjen az íróasztalához. A legközelebbi képernyőre pillantott, de semmit nem látott a radaron.

– Miért lehetetlen? – A beszélő a negyvenes évei közepén járhatott, magas, arányos testalkatú nő volt hosszúkás arccal és rövid hajjal.

A látóhatár üres volt. Azután, hogy a hajók szabad szemmel láthatóvá válnak, még egy órára van szükségük ahhoz, hogy partot érjenek. És egy óra nem elég.

– Az lehetetlen, mert a szigeten nem él más, csak Sandra és Ted a múzeumban, továbbá én, és a brit antarktiszi kutatóprogram tagjai. – Nigel telefonja mintha egyre hangosabban csörgött volna. – Ők magasan képzett tudósok és technikusok…

– És nem szoktuk megkéselni a látogatóinkat – szólt közbe egy újabb hang. Miközben Nigel felvette a telefont, Felicity meglátta Jacket az ajtóban.

– Mi történik? – kérdezte Jack.

– Egy kis tivornyát rendeztünk tegnap este – magyarázta egy hatvanas éveiben járó férfi Jacknek. – A kapitány engedélyt adott néhány embernek, hogy bulit szervezzenek a parton. És kicsit elfajultak a dolgok.

Felicitynek sikerült odaférkőznie Nigel asztalához. Az szokás szerint rendetlen volt. Észrevett valamit, de az félig elbújt egy árapálytáblázatokat tartalmazó könyv alá, amihez nem fért hozzá.

– A legfőbb illetékessel akarok beszélni! – követelte a nő.

Nigel nagyot sóhajtva lerakta a telefont. – Az én lennék.

– Mármint a tudósokéval.

A látóhatár még mindig üres volt. A radaron sem jelent meg semmi, de Felicity soha nem tanulta meg rendesen használni.

Egy másik nő is megszólalt a csoportból. – Azonosítást kell csinálni. Sorakoztassa fel a nőket, és Andrew kiválasztja, melyikük volt.

– Megsérült egyáltalán bárki? – kérdezte Jack. – Van egy orvos a bázison, amennyiben a hajóorvosnak segítségre lenne szüksége.

Felicity úgy érezte, ezek az emberek soha nem fognak eltűnni onnan. És Jack sem segített.

– Csak egy karcolás – dünnyögte valaki. – Még abban sem vagyunk biztosak, hogy késsel ejtették.

– Én úgy hallottam, elesett – szólt közbe valaki más is.

– Hölgyeim és uraim! – emelte fel a hangját Nigel. – Nem akarom felkorbácsolni a hangulatot, de a hajójuk egy órán belül útnak indul, és az első tiszt azt szeretné, ha visszamennének. Ő hívott az előbb. Nincsenek elegendő tartalékaink ahhoz, hogy még több szájat etessünk, és aki úgy dönt, hogy itt marad, annak rénszarvason és krillen kell kihúznia a telet.

Ettől biztosan elindulnak, hála az égnek. Nem fogják megkockáztatni, hogy itt hagyják őket.

– Hogy nézett ki az illető? – kérdezte Jack, és Felicity legszívesebben megrúgta volna. – Fiatal volt? Középkorú? Szőke? Sötét hajú? Öt nő van a csapatban, és tudomásom szerint egyikük sem tart magánál kést.

Mindnyájan tartanak maguknál kést, és ezt Jack is tudja. Aki ebben a környezetben dolgozik, annak a kés létszükséglet.

– Látta egyáltalán bárki is azt a nőt? – kérdezte Jack.

Az összes tekintet a padlóra szegeződött a helyiségben.

– Bárki? – ismételte meg a férfi.

– Sötét volt – kockáztatta meg valaki. – Nem lehetett másfél méternél messzebb ellátni semelyik irányba sem.

– Bambinak hívták – tette hozzá másvalaki. – Legalábbis én így hallottam.

Felicity megborzongott. Ezek már soha nem fognak elmenni?

Jack ahhoz a férfihoz fordult, aki utoljára szólalt meg. – Bambinak? Biztos benne?

– Én Bambernek értettem – mondta másvalaki.

– Ismersz bárkit is, akit Bambernek hívnak, Nigel? – kérdezte Jack.

Nigel megrázta a fejét. – Utolsó figyelmeztetés a kikötőből – mondta.

A csapat morogva, frusztráltan attól, hogy egy olyan helyen találták magukat, ahol a megszokott támogató rendszerek nem léteznek, végül elhagyta Nigel irodáját. Jack gondterhelt tekintettel követte őket.

– Mikor érkezik a hajó? – követelt választ Felicity azonnal, amint kettesben maradt Nigellel.

– Neked is jó reggelt, Felicity! – Nigel kihúzta a székét, és lerogyott rá. – Úgy hallottam, minden jól ment a tónál.

– Ne haragudj. Látom, rossz napod van. De ez fontos. Nem tudod, hogy nagyjából mikor érkezik?

Nigel felsóhajtott. – Holnap reggel, aránylag korán. Ha még jobban feltámad a szél, akkor egy kicsit később. Elég tajtékos a tenger most odakint.

– Nem ma? Jack azt mondta, hogy ma.

– Ma is érkezhetett volna, de rossz idő volt, és le kellett lassítaniuk.

Nem ma. Meg fogja ölni Jacket. Felicity lerogyott a legközelebbi székbe, és érezte, hogy verejtékezni kezd a lapockái között.

– Biztosan ezt szeretnéd – nyújtotta át Nigel azt a dokumentumot, amit a lány már korábban kiszúrt az asztalán. A hajó utaslistáját. A hajót Snow Queennek hívják.

– Köszi. – Felicity kicsit elfordította a széket, hogy Nigel ne lássa, mennyire remeg a keze, és végighúzta az ujját az első oldalon. Legnagyobb részt európainak tűnő nevek, pár dél-amerikai. Semmi. Második oldal, semmi, semmi. Még kettő maradt. Az ujja túl gyorsan szaladt, úgyhogy a harmadik oldalt ismét elölről kellett kezdenie. Semmi. Egyre nagyobbra nőtt benne a remény, ahogy elérkezett az utolsó, negyedik oldalhoz. Már a felénél járt. A férfi nem volt a hajón. Akkor mégis minden rendben lesz. De utána…

– Egy oldal hiányzik – mondta.

Nigel gépelt, lassan, két ujjal. – Úgy hallom, reggel indulsz a Bird-szigetre – válaszolta.

– Megígértem Jannak és Franknek, hogy segítek a fiókákkal. Nigel, miért hiányzik ebből egy oldal?

A férfi felé nyújtotta az utolsó lapot. – Ötből a negyedik oldal – mutatta meg neki az oldalszámokat a jobb alsó sarokban. – Egy ötödiknek is lennie kellene.

Nigel dühítően lassan vette el a kezéből a papírt, hogy végignézze az összeset. – Tényleg úgy tűnik. Szerintem csak ennyi jött át. Ismét lekérhetem, de az beletelhet egy kis időbe.

Ez kegyetlen. – Megtennéd? Kérlek?

Nigel összehúzta a szemöldökét. – Mi a gond, kedvesem?

Felicity nem volt képes tovább ott maradni. Felállt, és az ajtó felé indult. – Kösz, Nigel – mondta. – Hű, már ennyi az idő? Pakolnom kell.

Miután visszaért a szobájába, bezárta az ajtót. A ruhásszekrénye legfelső polcáról levette azt a menekülőtáskát, amit már napokkal korábban előkészített, és elkezdett dolgokat rakni az ágyára. Vizes palack, két elemlámpa, egy kézi és egy fejlámpa. A táska lecsúszott az ágyról, a tartalma nagy zajjal kiömlött a földre. Felicitynek le kellett küzdenie a késztetést, hogy könnyekben törjön ki.

Mély levegő. Újrakezdés.

Főzőedény, konzervnyitó, hálózsák, egy váltás ruha. Minden itt van. Készen áll. Sátorlap és matrac, elsősegélykészlet, gyufa, vécépapír és rovarriasztó. Készen áll. Még ma el kell indulnia, nem csak órákkal később, amikor Nigel végre megszerzi a hiányzó oldalt.

Lehunyta a szemét, megállt egy pillanatra, majd folytatta. A térképei és az iránytűje ott voltak egy vízhatlan tasakban. Egy másik táskában helyezte el az összes ételt, amit vásárolt vagy lopott – úgy gondolta, kilenc étkezésre lesz szüksége, legfeljebb tizenkettőre –, és a víztisztító tablettákat is. És végül, a sok osztatú menekülőtáska egyik belső zsebében ott lapultak a kések, amelyek létezését Jack nem sokkal korábban letagadta.

Valaki bekopogott az ajtaján. Felicity összerezzent, majd megdermedt.

– Csak én vagyok – szólalt meg egy hang. Jacké.

Felicity páni ijedelemmel pillantott végig a szobán, szökési szándékának nagyon is nyilvánvaló bizonyítékain.

– Várj egy pillanatot! – A késeket eltávolította szem elől, és a térképeket is elrejtette, mielőtt kinyitotta a zárat, majd az ajtót. Jack várakozó mosollyal ácsorgott a folyosón. – Az eligazításomra jöttem.

Felicity kérte meg, hogy jöjjön ide. Hogy is felejthette el?

Jack a nyakát nyújtogatta, tekintete elsiklott a lány válla felett. Meglátta a kipakolt készleteket. – Szóval, mire számítsak? – kérdezte.

Felicitynek nem volt más választása, mint beengedni őt. Az ágyon heverő holmikra ügyet sem vetett, csak imádkozott, nehogy a férfi rájuk kérdezzen, mert akkor fogalma sincs, hogy mit feleljen. Odasétált az asztalán lévő ketrechez. Annak a két lakója felneszelt, amikor meglátták.

– Minden reggel mérd meg a súlyukat – mondta Felicity Jacknek. – A testsúlyuk tíz százalékát kell kapniuk, napi ötször.

Jack idegesen ledugta az ujját a ketrecbe. Elsa felágaskodott, és ráfonta a csőrét. – A testsúlyuk felét minden nap? – kérdezte a férfi. – Azt a mindenit, ez ráharapott!

– A királypingvinek gyorsan nőnek. – Felicity kinyitotta a ruhásszekrénye ajtaját, hogy megmutassa neki az etetési napirendet.

– Elég tápszert előkészítettem ahhoz, hogy kitartson, amíg vissza nem érek. A konyhai hűtőszekrényben van, Elsa és Anna felirattal. – Túl gyorsan beszélt. Le kell lassítania. Jack már így is gyanakszik. – Harmincöt fokra kell felmelegítened – folytatta. – És etesd őket ezzel – emelte fel a fecskendőt, amit a ketrec mellett tartott.

– Tápszer? – kérdezett vissza Jack.

– Tőkehal, krill, sóoldat és vitaminok keveréke. Imádják. Tényleg nem nehéz. És itt hagytam a receptet arra az esetre, ha késnék. – Az ajtó felé lépett. – Köszönöm, Jack, nagyra értékelem a segítségedet.

Jack ekkorra felbátorodott, és végigsimított a kezével Anna fejének puha, barna tollain. Nem látta, hogy Felicity a faliórára pillant.

– Te megőrültél – jegyezte meg.

A lányra gondolt, nem a kis pingvinre. A tekintete ismét az ágyon heverő holmikra vándorolt.

– Mennyi ideig leszel odafent, a Birdön? – kérdezte.

– Pár napig – válaszolta Felicity. – Talán háromig.

Három nap, és a hajó távozik, az összes utasával együtt. Három nap, és ennek vége. Lehet, hogy egyáltalán nem kellene elmennie. Ha a következő pár óra során előkerül az utaslista, és ha az a név, amit keres, nem lesz rajta, akkor ennyi. Akkor ma leihatja magát, hogy holnap durva másnapossággal ébredjen, de abban a tudatban, hogy biztonságban van.

Jack megszólalt: – És ha a tó közben kiürül?

– Rajta fogom tartani a szemem a szintjén. Kétlem, hogy ez a jövő héten következne be.

Amikor az ajtókilincs felé nyúlt, hogy felgyorsítsa a férfi távozását, látta, hogy Jack vitába akar szállni vele, azt akarja mondani neki, hogy a tó nagy eséllyel a következő pár nap során fog kiürülni. És igaza van. Az az esemény, amelyre hét hónapja vár itt, akár már másnap bekövetkezhet, és ebben az esetben ő le fog maradni róla.

És nem csak arról maradhat le.

– Amint ezek ketten el tudják látni magukat, vissza kell menniük a kolóniájukba, a Simabálna-öbölbe. – Felicity, miközben ezt mondta, elengedte az ajtót, és elindult visszafelé. – Megtennéd ezt nekem? Ha nem lennék itt, gondoskodsz arról, hogy ne essen bajuk?

Jack másodpercekig hallgatott. – Mi a fene folyik itt? – kérdezte végül.

Felicity megpróbált elfordulni, de a férfi elkapta a karját.

– Hetek óta ideges vagy – mondta. – Főleg, amikor sétahajó érkezik. Ezek a cuccok… – mutatott az ágyra. – Kizárt, hogy minderre szükséged lesz azon a Bird-szigeten. És most úgy beszélsz, mintha vissza se akarnál jönni. Most komolyan, Flick, mi a franc van veled?

És Felicity kénytelen volt hazudni a legjobb barátjának.

– Dehogynem jövök vissza – válaszolta. – De tudod, milyen az időjárás. Ha késleltetne, örülnék, ha tudnám, hogy valaki vigyáz ezekre a pingvinkölykökre.

Jack nem válaszolt azonnal, Felicity pedig ismét az ajtó felé indult. De a férfi még mindig nem akart tudomást venni arról, hogy a nő elmegy.

– Te mit gondoltál ma arról a csapatról a Southern Starról? – kérdezte. – És arról a sztoriról, hogy egy őrült nő késsel hadonászott?

Felicitynek egy pillanatra fogalma sem volt arról, hogy miről beszél. Majd eszébe jutottak a turisták Nigel irodájában.

– Azt gondoltam, hogy túl sokat ittak. – Hangosan gondolkozott, a látogatók panaszait akkor és ott szinte fel sem fogta a lelkét betöltő aggodalomtól. – A férj kicsit félrelépett, és amikor majdnem lebukott, kitalált egy sztorit arról, hogy megtámadták, hogy elhárítsa a felesége haragját.

Jack mosolya elhalványult. – Csak az a baj, hogy láttak valakit ott bolyongani éjszaka a bálnavadász-állomásnál. Mielőtt a Southern Star kikötött volna.

Felicity erről még nem hallott. – Ki csinálna ilyet? – kérdezte. – Ez nem biztonságos.

– Ennek ellenére három ismerősöm is mozgást látott odalent.

– Biztosan egy fóka volt az. Vagy egy nagy madár.

– A fókák nem szoktak tüzet gyújtani.

Felicityben mindennek ellenére feltámadt a kíváncsiság. – Te most azt akarod mondani, hogy valaki itt él, mint egy hajléktalan, berendezkedett, melegen tudja tartani magát, és a környéken élő állatokra vadászik, hogy ne haljon éhen? Ez egyszerűen nem lehetséges.

– Nem gondolnád, ugye?

5.

Bamber

Grytviken napközben szellemváros volt; míg éjszaka feltámadtak árnyalakjai, és benépesítették az utcáit. Fénykorában több mint ezer ember élt és dolgozott itt, és mindegyik hagyott magából egy darabot. A lépteik most ott visszhangoznak a keréknyomok felett, a hangjuk egymást szólongatja a vízen át. Nyúzóeszközökkel kongatják az olajtartályok rozsdásodó tornyait, és belekáromkodnak a szélbe, ami végigkergeti őket az elhagyott utcákon.

A bálnavadászok még mindig itt éltek, és Bamber szép lassan megismerkedett velük.

Ezek az emberek feketék a szén tüzétől, ruhájuk vértől mocskos, a kezük zsíros az állatok hájától. Egész életükben kemények, kegyetlenek és könyörtelenek voltak, de a haláluk után sem lettek jobbak. Kerülik a templomot és a temetőt; mindkettő arra a sorsra emlékezteti őket, ami elől nem menekülhetnek. Ehelyett ott időznek, ahol az élet és a halál napi szinten keveredik. Ezek a férfiak vért ontottak. Bálna- vagy fókahúst daraboltak, vakká és süketté váltak az ártatlanok szenvedéseire és segélykiáltásaira. Csak gyilkoltak és gyilkoltak, amíg ki nem vérzett belőlük a lelkük, és el nem úszott abban a karmazsinvörös, alvadt zsírtömegben, amivé az óceán vált. Soha nem fognak tudni elmenni innen.

Bamber szereti a szellemeket. Mellettük sétálgat, hallgatózik, lélegzet-visszafojtva figyeli őket, miközben kártyáznak vagy szerencsejátékoznak. Néha lefekszik melléjük korhadozó kunyhóikban, és velük együtt kel fel a ködös hajnalokon. A szellemek az állandó barátai, más barátokra nincs is szüksége.

Aznap este, amikor a Southern Star elhajózott délre, Bamber megközelítette a tengerparton fekvő út melletti települést. Az ottani partról tucatnyi dühös ugatás szállt fel, amelyekkel a fókakolónia a harapási sorrend fenntartásán dolgozott. Néhány méterre egy hatalmas fókabika rontott végig a sziklákon, mire a tehenek és a kölykök riadtan felbőgtek. A fókakolóniák mindig nagy zajt csapnak. Azok, akik nem tudják megszokni, elmennek, vagy füldugót vesznek.

A hold majdnem teliként ragyogott a tiszta éjszakában. Amikor Bamber bevette az utolsó kanyart a település előtt, meglátta a testet az út közepén. Emberméretű volt, de nem ember. A medvefóka tetemén egy madárraj civakodott. Keselyűként csaptak le az eleve cafrangos, véres kupacra. Bamber egy sziklafal mögé húzódott az út szélén. A madarak hatalmas albatroszok voltak. Másfél méteres szárnyfesztávolságukkal, erős lábukkal és óriási, kampós csőrükkel a sziget legagresszívabb és legsikeresebb dögevőinek számítottak. A bálnavadászok bűzmadaraknak vagy zabagépeknek hívták őket kielégíthetetlen étvágyuk miatt. Bambernek eléggé a szívéhez nőttek. De annyira nem, hogy az eledelükké akarjon válni.

Miközben lassan és idegesen elment mellettük – nem volt hülye –, látta, hogy a fejükön és a csőrükön sötét ezüstfoltok virítanak. Mivel tudta, hogy a vér holdfényben ezüstszínűvé válik, elmosolyodott. Megnyugtatónak találta a vér látványát.

Miután elhaladt a vérengzés mellett, pár lépés maradt csak a településig. Elkerülte a piros tetős, nagy fehér házat. A volt igazgató villájából múzeum és vegyesbolt lett, és az továbbra is az élők birodalmában maradt. Ugyanebből az okból kifolyólag a templomba sem ment el soha. A tenger közelében maradva elsétált a hájfeldolgozó romjai mellett, és meghallotta a szél sípolását a kéményekben. A horgonyzott acéllemezek ritmikusan csapódtak egymáshoz, és egy palack gurult felé az utcán. Félrerúgta az üveget, ami tovább pattogott a köveken, amíg a szél, vagy talán egy szellembakancs rúgása, vissza nem küldi.

A hideg csontig hatolt, de Bamber szerette a fájdalmat, és soha nem az időjárásnak megfelelően öltözködött. Amikor a nyúzóállomás közelébe ért, meglátta mögötte a régi lakóépületet. Ahol megmaradt az üveg az ablakokban, ott halványan csillogott a holdfényben, saját fényt tükrözve vissza, és az égen úszó felhők pár pillanatra olyan illúziót keltettek, mintha füst szállna fel a kéményéből. Az épület, ahol a férfiak egykor éltek, az egyik kedvenc helye volt. Még mindig megtalálta benne az élet nyomait: üres konzervdobozokat, egy-egy eldobott cigarettásdobozt, családi fényképeket. De az a hely, amit a legjobban szeretett, a nyúzóállomás volt.

Az oda vezető lépcső korhadozott, de Bamber óvatosan lépkedett, és amúgy sem nyomott sokat. A húsz méter hosszú, tíz méter széles, fából és betonból készült emelvényre vitték a bálnákat meghalni. A kimerült, halálos sebet kapott állatokat darukkal emelték fel a hajók oldaláról, hogy kiterítsék a nyúzók, a hosszú, éles késekkel felszerelkezett tapasztalt férfiak elé, akik spiráltechnikával vágták le róluk a hájat. Miután leválasztották a húsról, a hájat értékes és kelendő bálnazsírrá olvasztották.

A régi szép időkben itt a meleg háj és a romlott hús szaga vetélkedett az égő széndarabok és a tenger illatával. Most száznál is több szag szállt ide a szárazföld meg a tenger felől, Bamber mégis hiányolt valamit.

Vérre van szüksége.

Óvatosabbnak kellett lennie. Az előző estét szerencsére megúszta. Nem kellett volna megvágnia azt a férfit a hajóról, még akkor sem, ha éppenhogy csak megkarcolta. Ha ez ismét megtörténik, keresni kezdik majd, és itt nem könnyű elbújni. De egyelőre ennél fontosabb problémája is akadt.

Kivette a fényképet a belső zsebéből. Az alig több mint egy évvel azelőtt készült fotón Felicity látszott, amint kilép egy házból egy angol kisvárosban. Kora este volt, és Felicity nem is sejtette, hogy figyelik. Éppen a telefonjával babrált, miközben egy forgalmas utcán gyalogolt az autója felé. A kép végtelenül jelentéktelen volt, a hátlapjára írt mondat viszont egyáltalán nem. Ez állt ott:

Meg foglak ölni.

Bamber elrakta a fényképet, lehunyta a szemét, és felidézte a régi szép időket. A férfiak összegyűlnek egy hatalmas fogás mellett a nyúzóállomáson. Az állat nagy, fekete szeme egyre üvegesebb. A feldolgozóban magasra csapnak a lángok, készen arra, hogy megkezdődjön a kiolvasztás folyamata. Hosszú pengéket köszörülnek a kovaköveken. A bálna hallat még egy utolsó, fájdalmas halálhörgést, és a kések mélyen az oldalába hatolnak.

A friss sebekből vér ömlik kifelé, lecsorog az épület oldalán, bele az óceánba. Bamber kinyitotta a szemét, és boldogan felsóhajtott. Így már jobb.

Tartalom

Első rész

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

Második rész

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

Harmadik rész

60.

61.

62.

63.

64.

Negyedik rész

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

Köszönetnyilvánítások

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0