AMTAK E-KÖNYVEK

HERCZEG FERENC

A FOGYÓ HOLD

ISBN 978-615-6798-09-1

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

I.

A föld is megrendül,
Sok fül hírrel csendül:
Ha trombitát fujatok.

Gabriel Princeps Transsylvaniae.

Esti szürkületben a doboló bástyán bőszülten dübörögni kezdett a nagy rézüst, a főkapu boltja alatt a bosnyákok Allah nevét ordították, a porkoláb pedig ünnepélyesen hozta a másfélfontos kulcsot, hogy bezárja a vastüskékkel spékelt tölgyfakaput.

Az utolsó pillanatban még bekéredzett a koppányi várba egy kódorgó hodsa, aki piros rojtokkal ékes csacsiján loholt a hosszú töltésen.

Bebocsátást nyert, mert ismerték, a mókás Idrisz hodsa volt, akit magyarok és törökök Igric néven emlegettek.

A porkoláb ingerkedve tomporán csapta a bikacsökkel, az ujoncok elkezdtek kukorékolni és röfögni, azonban a hodsa ma nem volt mókás kedvében, ő csak szaladt a nagyságos úr elé és jelentette, hogy ma hajnalban váratlanul Budán termett a janicsárok főagája. Mert Igric hodsa volt a bég úr ő nagyságának budai hírhordója.

A főjanicsár egyenesen Sztambulból jön. Úgy hírlik, meg akarja vizsgálni a tuladunai végházakat.

Seregdeákot hozott magával, hogy rovásra vegyen minden sövénykarót és minden zabostarisznyát. De kinzó mestert is hozott, mert fermánja van a hatalmas császártól, hogy tetszése szerint jutalmazza és büntesse az embereket.

Szóval: Sztambulban megint egyszer elhatározták, hogy rendet kell csinálni a birodalomban.

- Nono, láttunk már karón varjut! - mondta a bég úr ő nagysága.

De a szája széle kicsit elfehéredett.

Mert a főaga mégis rettenetes hatalmú ember. Olyan hatalmas, hogy mikor a császár ellovagol a janicsárok sorfala előtt, akkor a főaga piros szőnyegen ül az első dandár előtt.

*

A dolog annyiban van, hogy valahányszor egy arnauta széltoló vagy egy fanarióta pribék fölkapaszkodik a sztambuli uborkafára, tüstént rendet akar teremteni az oszmán birodalomban és a rendcsinálást mindenik Budán kezdené. Mert a sztambuliak megesküsznek rá, és ezt senki ki nem veri a kemény fejükből, hogy a magyar vilajetek kádszámra okádnák az aranyat, hacsak az odavaló urak jobban megszorítanák a prést.

Aki a fényes portáról Budára jön, az persze nem kezdi mindjárt a pénzen, hanem előbb a basa és bég urak részegeskedésével példálódzik és a régi oszmán harciasság lanyhulását kéri számon. Mert, azt mondják, ez a két dolog fogja megásni a törökség sírját. De az ilyenféle beszédnek nincsen semmi fundamentuma.

Azért, hogy mi magyarok megisszuk a bort, azért mi igazhívő muszlimok vagyunk. Mert nem bűnös szándékkal, hanem kényszerűségből isszuk, hiszen tudnivaló dolog, hogy a magyar vilajetekben a sok mocsár miatt igen vastag a levegő és a háromnapos hideglelést csak az kerülheti el, aki rászánja magát a borivásra. Holmi sorbettel, mézes fittyfenével nem lehet élni ilyen veszedelmes országban.

Ami azonban az oszmán vitézséget illeti, azt jobb lesz nem hánytorgatni. A sztambuli urak persze még mindig Mohácsnál tartanak. A mohácsi dicsőséges csata után valóban olyan puha volt Magyarország, mint a kása, föl lehetett volna kanalazni az egészet Bécsig és a lengyel gyepüig, de akkoriban ezt elmulasztották és most már megkéstek vele.

Azóta elmúlt vagy két emberöltő és hogy, hogy nem, a magyarság megint megkeményedett és aki belekap, annak kitörik a foga. Vagy nem tudnák talán az urak, hogy Magyarországon ma minden omladék zsiványtanya kiostromlásához százezer katona kell?

A dicsőséges Szolimán császár nem akarta ezt elhinni és a nagy szive meg is szakadt bánatában, mikor gyönyörű seregei nyomorultul ott pusztultak a vérszopó Zrinyi békanyálas árkaiban.

Hiszen Drégely-Palánknál is győztünk, de erről inkább ne beszéljünk, mert lesülne a pofánkról a bőr.

És mi volt Egerben? Achmed vezér és Ali basa tenger népe nem tudott elbánni a szemérmetlen Dobó maréknyi martalóccsapatával. Mink éppen Budán voltunk, mikor a megvert janicsárok visszajöttek Eger alól, első furiájukban kifosztották a budai zsidóboltokat, annyira szégyelték, hogy őket, a győzhetetlen oszmán hadsereg virágját, asszonyok verték le az egri sövényekről.

Én azt mondom: ha a hatalmas császárnak nincs tízszer százezer felesleges katonája, akkor ugyan hozzá se kezdjünk Maradék-Magyarország meghódításához, mert ma már úgy állunk, hogy a határon túl egyik végház a másikat éri, csupa sátánfészek, ahol a pokol kiéhezett söpredéke tanyázik, azok egy pohár ecetes vinkóért meg egy darab rohadt posztóért - egyéb zsoldot ugyan nem fizet nekik a bécsi király! - minden éjjel nyeregben ülnek és hordószámra ontják a vért.

Erőhatalommal itt már nem lehet semmire se menni, hanem okosan meg kell várni, míg magától beérik a termés. Mert biztosan be fog érni. A magyarok előbb-utóbb csak észretérnek, belátják, hogy az ég nagy jót tett velük, midőn a hatalmas császárt rendelte törvényes urokul, és akkor önként meghódol az egész ország.

Hiszen a parasztság ellen ma se lehet kifogásunk, az a jámbor nép a török császárhoz szit és hallani sem akar holmi magyar királyságról. Az uri rend azonban fölötte elvadult, egy idő óta valami hősies bolondság szállotta meg, azóta nagyra vannak a magyar voltukkal, csak rabláson és gyilkoláson jár az eszük és azt hiszik, nincs is derekabb dolog a csillagok alatt, mint ha egy széllel bélelt lantpengető énekbe szedi az ember nevét...

...Ilyen gondolatok bugyborékoltak a koppányi bég úr agyában, midőn a kapubástya futóbabos szakállszárítója alatt csendesen iszogatta a dörgicseit, amellyel a háromnapos hideglelés ellen szokott védekezni.

Ő nagysága igen kövér uri ember volt. Bár az apja ura Ázsiából jött, magát Lippay Farkas bégnek hívták.

Lippa egykilenced része néki apai jussa volt és Magyarországon az a szokás, hogy az urak a birtokukról nevezik magukat.

*

Reggelre megjött a janicsár.

Olyan félelmetes, vad külsejű vitéz volt, hogy Igric hodsa csacsija, amely a várárokban legelészett, megbokrosodott tőle és ijedtében körülröfölte az egész várat.

Vagy harmadfél singes óriás volt, a többi ember a válláig sem ért. Hatalmas bajusza volt, mintha hollót nyelt volna és az orralikán át lógatná ki a fekete két szárnyát. A tekintete kegyetlen volt, mint az oroszláné és senki sem mert vele farkasszemet nézni.

A bég és a földesurak hajlongva fogadták a főkapu alatt. Rosszul tették és a főaga indulatosan föl is kapta a fejét.

- Ki mondta nektek, hogy én ma ideérkezem?

- Egy jámbor hodsa hozta a kedves hírt, - hebegte a kövér bég.

- Ez az ország teli van kémekkel!

A janicsár oroszlánszeme körbe cikázott, aztán megakadt Igric hodsán, aki mosolyogva és kissé sápadtan bókolt feléje.

- Te voltál? Ötven botot a talpadra, - ez a kéretlen fullajtár fizetsége!

Egy cigányképű vénasszony röpdösött körülöttük, egész falka maszatos gyerekkel - a hodsa édesanyja és kis testvérei - a csatlósok elzavarták a sivalkodó hadat és kiadták a hodsának, ami neki kijárt.

A főaga először is a mecsetbe vonult, ott arcraborult és olyan buzgón tisztelte az Istent, hogy szinte már sok is volt egy janicsártól.

- Ez nagyvezér akar lenni! - gondolta magában Lippay bég.

Azután sorra járták a bástyákat, a szuszékokat és hombárokat, a janicsár mindenütt elől, mennydörögve és tüzet hányva.

Még a bástyatömlöcbe is le kellett szállaniok, hátha ott is akadna valami megtorolni való visszaélés. A tömlöcben néhány magyar rab ásítozott, némelyik friss sebkötést viselt.

- Honnan kerültek a hitetlen kutyák? - kérdezte a janicsár. - Hiszen nálatok most béke van?

- Nálunk soha sincs béke. A háborús és a békés állapot közt csak annyi a különbség, hogy háborúban ágyuval törik a palánkot, békében pedig hágólétrával másszák meg. Arra igen ügyelnek, hogy ágyut ne süssenek el béke idejében, de a kardjukat meg a kopjájukat ugyan soha sem pihentetik.

- Vonasd karóba az ebeket, akkor majd elmegyen kedvük a hitszegéstől!

A bég úr a szakállát simogatta.

- Bajos volna, odaát is vannak feles számmal török rabok és az embernyúzáshoz a magyarok is jól értenek.

A kövér bég most már sejtette, hogy ki fia a vendége. Ez még afféle skipetár vad tulok, akinek piros posztó minden keresztény. Azt hiszi, megbocsáthatatlan hanyagság tőle, ha egy nap nem kólint fejbe egy-két ebhitűt.

Koppány vára persze nem volt kőház, hanem csak magyar módon tapasztott sövényvár, két sor tölgyfapalánk, közbül vert vályogfal.

- Egy rendes kőbástyát nem láttam még ezen a vidéken - mordult föl a janicsár.

- A palánk olcsóbb - magyarázta Lippay bég. - Annyiba kerül csak, mint a fa ára; ráhajtjuk a jobbágyságot és az megépíti. Míg dolgoznak, naponta két tál étel és egy pint bor jár minden embernek...

A pint bornál vészesen megvillant az aga oroszlánszeme, - a bég tehát sietve hozzátette:

- Próbáltuk már bor nélkül is, de akkor rosszul sikerült a vár. A vályogvetők tudnak valami titkos huncutságot, attól első télen szétfagy a fal.

A janicsár a kardja tokjával megdöfött egy óriás gerendát és ekkor - óh, csodák csodája! - a rézhüvely félarasznyira beleszaladt a tölgyfába.

- Hiszen ez elrothadt! - kiáltotta diadalmas haraggal.

- Az egész vár igen rothadt már, - hagyta rá nyugodtan Lippay bég, - nem csuda, negyven évvel ezelőtt épült.

- Akkor ez már nem is erősség!

- Erősség, mert az ágyúzást jobban állja, mint a hatalmas császár akármelyik sziklavára. A vályogfal úgy bekapja a golyóbist, mint a kutya a legyet. Mi nem is félünk ostromló hadseregektől, csak az éjjeli gyújtogatóktól. Mert ha valami kóborló zsivány tüzet vet a sövénybe, akkor benn égünk, mint az egerek a szalmaasztagban. Azért nyári szárazság idején, ha szeles éjszaka van, a legénység reggelig künn hasal a palánk tetején, vizesrocskával és fecskendővel a keze ügyében. Ha beáll az őszi esőzés, akkor már könnyebb a katonai szolgálat.

- És mért nem cserélteted ki legalább a rohadt gerendákat? - kérdezte szigorúan a főaga.

- Nincs hozzávaló tölgyfám. Kértem már Tótországból, de máig se küldték még. Most alkudozásban vagyok a veszprémi (a bég így mondta: böszpörémi) magyarokkal, nemsokára talán vágathatok a Bakonyban.

- Mi az? A magyarok fát adnak neked a várépítéshez? - hitetlenkedett a janicsár úr.

- Pénzért hogyne adnának? - válaszolt a bég, aki ezt igen rendjében való dolognak találta.

Ebéd után kimentek a Balatonra, a janicsár látni akarta az őrházakat. Nádasok közt lovagoltak, fullasztó melegben, millió vérszomjas szunyoggal viaskodva. Végül valami fura alkotmányhoz értek: magas falábakon álló duc volt.

- Ez egy góré - magyarázta Lippay bég.

A janicsár fölmászott, de a négy ember helyett, akinek ott őrködnie kellett volna, csak kettőt talált, az is asszonyember volt. Az egyik a gyerekét szoptatta, a másik font.

- Ti mit csináltok itt? - rivallt rájuk az aga.

- Őrségen vagyunk, kérem szépen.

- A férjeiket helyettesítik - magyarázta a bég.

A férjek halászni voltak. Összeálltak a tihanyi magyarokkal és közös erővel elrekeszelték a boglári berket. A góréból lehet is őket látni, libasorban apró meztelen emberek gázolnak a vízben, az innensők a miéink, azok túl meg a magyarok.

A janicsár abban reménykedett, hogy most hazugságon érte a kövér béget.

- Te azt mondtad nekem, hogy itt nem tartják a békét. Pedig azok ott ugyancsak békésen vannak együtt.

Lippay ő nagysága azonban megmagyarázta a dolgot.

- A mezei munka - mezei munkának nevezik itt a verekedést - csak tavasszal és ősszel folyik. Nyáron nem lehet, mert akkor az emberek aratni mennek és az nekik mindennél fontosabb. De a sok szunyog és légy miatt sem lehet.

A góréban egy kis tarack pompázott.

- Meg kell adni a lármajelt, - parancsolta a janicsár, - látni akarom, meddig tart, míg a halászó gazemberek hazacihelődnek!

A tarackot azonban nem lehetett elsütni, egy vidám madárcsalád fészkelt a torkában.

Ezzel aztán végleg kitört a járomszeg!

- A te törökjeid nem muszlimok, a te katonáid nem férfiak, a te várad vályogól, te magad pedig nem vagy bég! - mordult föl a főaga.

- Hogy mi vagyok én és mik az én jámbor embereim, azt csak a nagy Isten tudja! - sóhajtott fel megadással Lippay bég.

De most már sejtette, az ő szép uraságának befellegzett.

*

Másnap reggel tova vonult a veszedelem. A janicsár a pécsieket és a szigetváriakat ment nyomorgatni.

- Visszajövök! - mondta fenyegetően, midőn nyeregbe ült a konak ajtajában.

Előtte lófarkot és fehér zászlót vittek, mögötte rangjához illően négy vezetéklovat hoztak, azután tíz trombitás jött, aki teli pofával fújta a janicsárok riadóját, őket a Budáról jött szpáhik lovaskísérete követte. A menetet a főaga inasai és deákja rekesztették be. Sereghajtó az oláh hóhér volt.

Mikor a menet kivonult a főkapun, szegény Igric hodsa éppen ott ült az árok szélén és a pirosra dagadt talpát áztatta. Két szelid darumadár állott mellette és komoly érdeklődéssel nézte, mit művel.

A fiatalok meglátták a hodsát és sületlenségeket kiáltottak feléje:

- Urak a hodsák! Fölöstökömre: medve talpa céklalével... - Szép magyar viselet a piros csizma! - Hej, piros a rózsám orcája! - Nagyságod nyers ürühússal szokott rákászni? - A hodsa átgázolt a Veres-tengeren...

A seregdeák megállította a szürkéjét és enyhe feddés hangján mondotta:

- Azért olyan piros, mert mogyorófával méltóztattad keféltetni. Próbáld meg nyirfával, attól visszafehéredik!

A hodsa ekkor föltekintett és kemény hangon mondta:

- Az ötven botot én visszaverem a főagán. - Jézus engem úgy segéljen!

A bolondos hodsa a Jézust emlegette! Ezen a fura dolgon a deák és az inasok ugy elkezdtek röhögni, hogy majd lefordultak a lovukról.

Csak a hóhér nem nevetett, ő épp olyan komoran és kevélyen tekintett bele a kék nyári égbe, mint amott elől a főjanicsár.

II.

Óh kék égen járó fénlő csillagoddal,
Édes magyar vérem, mely gyászra fordultál!

Gróf Zerényi keserves haláláról való ének.

Ezek után minden igazhitű, sőt minden ebhitű ember is természetesnek fogja találni, hogy a bég úr őnagysága még aznap csapra verette borospincéjének féltett kincsét, a hatvanhármas badacsonyit. Mindig valami kiváló alkalomra tartogatta, de most már attól félt, ha holnapig vár vele, akkor más valaki issza meg.

Magában azonban nem tudott inni, azért fölrendelte a bástyabörtönből két uri rabját, Molnár Pált és Boráros Miskát.

A pölöskei kastélyból való ifjú huszárvajdák voltak, inkább suhancok még, mint férfiak. Tavaly, egy zivataros éjszakán általjöttek a Balatonon, hogy a bég úr lovai iránt érdeklődjenek, de rajtavesztettek.

Igen derekasan védték a bőrüket, különösen Molnár Pált volt nehéz elnyomni.

Ennek a fiúnak, bár alig volt több husz évesnél, hire volt a végeken, mert tavaly télen bajvívásban fejüket vette az endrédi és a marcali agáknak. Őnagysága ezért jeles vitézként becsülte és 3000 forintban szabta meg a sarcát.

A másik, Boráros Miska, deákból lett vitézzé. A törökök jobban féltek a tollától, mint a szablyájától, mert téli pihenőkor csufolódó leveleket szokott nékik irogatni. Jól tudott törökül és mivel az ilyen rabot szivesen vásárolja a konstancinápolyi magyar kancellária: a bég úr az ő sarcát is háromezer forintra verte föl. A fiuk nevettek akkoriban: ki az ördög fog az ő árva fejükért ennyi tenger pénzt adni? Az atyafiságuk koldusszegény, gazdag patrónusuk sohasem volt, a bécsi király pedig, ha kérő levelet küldenek neki, a leghíresebb kapitányai rabváltására sem ad többet nyolc-tiz forintnál.

Legföljebb abban lehetne reménykedni, hogy a végházbeli kenyeres pajtásoknak kedvez a szerencse és elkapdosnak valami főtörököt, akivel aztán kicserélhetnék a két fiut; de a pölöskeieknek mostanában hátat mutatott Fortuna asszony, ölni ugyan elég szépen öltek a törökben, de rabot egész esztendőben alig szereztek.

A bég úr nagyon sajnálta az ifjakat.

- Nem kár, hogy szép napjaitok börtönben rohadnak?

Maga biztatta őket, írjanak kérő leveleket a püspököknek és a magyar főuraknak. Jól meg kell nyomni a tollat, írni kell a kegyetlen kinokról, miket a pogány rabságban szenvednek, hátha mégis megesik rajtuk az urak szive. De bizony a levelekre sehonnan sem jött válasz.

- Pogányok a ti véreitek, hogy nem gondolnak veletek! - mérgelődött a bég.

Ma aztán ujat gondolt ki ő nagysága.

- Molnár Palkó, én téged hitre haza bocsájtalak. Ha Miska deák kezességet vállal érted, akkor negyven napra elmehetsz, talán mégis össze tudod koldulni a sarcot.

- Megpróbálhatom, - vélte Molnár.

- És mivel legyek kezes? - kérdezte Boráros.

- A harminckét fogaddal, fiam - szólt nyájasan a bég.

Ez azt jelenti: ha Molnár Palkó nem jelentkezik a határnapra, akkor a bég úr kiszedeti Boráros Miska fogait. Ennek ez a rendje.

- Vállalom a kezességet! - szólt nevetve az ifjú, miközben kimutatta mind a harminckét hófehér, erős fogát.

*

A nagyságos bég egy korsó badacsonyit köszöntött Palkóra.

- Igyál fiam, ez a bor lehűti a veséket. Ki fia is vagy te tulajdonképpen?

- Apámuram nemes molnármester volt Vázsonyban.

- Vázsony valamikor a kegyetlen Kinizsi Pál kastélya volt.

Ekkor beleszólt Boráros Miska:

- Ugy tartják, a vázsonyi nemes molnárok Kinizsi vérei.

- Hogyan lehetne az? - csudálkozott a bég. - Hiszen Kinizsinek, hál' Istennek, nem maradtak gyerekei?

- A kastélyban nem, - magyarázta Miska - de a malomban igenis maradtak. Az ének mondja: ha Kinizsi elunta magát a gőgös Benigna mellett, akkor lement a malomba, a világszép molnárnéhoz.

A bég figyelmesen nézte Molnár Palkó arcát.

- Maradt valami örökséged Kinizsi ükapád után?

- Csak ennyi - szólt Palkó és a tenyerével lenyult az asztal alá és a husz embernek való hatalmas tölgyfabutort tálastul, kannástul, gyertyástul könnyedén fölemelte a levegőbe.

(A bégné asszonyom keresztény leány volt és mivel nem akart a földről enni, magyar asztalokkal és székekkel rakta meg a koppányi palotát.)

A nevezetes az volt, hogy az ifjuból nem lehetett kinézni ezt a bivalyerőt, mert karcsú, sugártermetű, inkább kissé leányképű legény volt.

- Különös dolog ez - elmélkedett a bég. - A Kinizsi vére a malomból került ki és visszatért megint a malomba. A vázsonyi nagy tölgyfa elkorhadt és a fattyuhajtásai ott tengődnek a vár tövében.

- Nem ilyen az egész magyarság sorsa? - kérdezte Boráros Miska.

A badacsonyitól lassankint kitüzesedett a szoba levegője. Palkót hallgataggá tette az ital, annál hangosabb lett a másik kettő.

- Szép ország volna Magyarország, - kiáltotta a bég, - csak Nádasdyak meg Batthyányak ne volnának benne!

- Mi baja nagyságodnak az urakkal?

- Nádasdy Ferkó, a sátán hadnagya, akit fekete bégnek szoktak nevezni, a mult héten fölégette a hámori kastélyomat és levágta hetven jó emberemet. Az átkozott Batthyány ugyanakkor elhajtotta a gulyámat. Egy bojtárgyereket se hagyott belőle! Bár a Forgáchok és a Pálffyak se jobbak, csakhogy ők nem engem, hanem inkább a kegyelmes basát nyomorgatják...

A két Pálffy, a komáromi meg a palotai, majd minden éjjel ott száguldoznak Buda alatt és amit künn érnek, azt elkapdossák, vagy kardélre hányják.

- És Zrinyi uram?

- Az ecetes gyomrú Zrinyi Györgyről ne beszéljünk, mert még a badacsonyi is megsavanyodik, ha rá gondolok. De hát való az, hogy nemes urak ilyen haramiamesterségen élnek?