Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Navarrai Mészáros Márton
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Adamek Katalin, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 73 9

Előszó

Kedves Olvasó!

Talán a végére megtanulok írni – mondta ártatlan öniróniával és élénk nevetéssel Adamek Katalin, miután lezártuk a Nyitott szívvel című kötetének kéziratát, s megjegyeztem, hogy már gondolkozhat a következő témáján. Persze, itt nem az a kulcsfontosságú, hogy lesz-e folytatása a nyolcvanhárom évesen kezdett vállalásnak, a megülő emlékek felelevenítésének, a megsárgult lapok portalanításának vagy a konklúziók leszűrésének.

Bizony, nem az. Az elsőrendű és mértékadó információ: a „civil”, a „nyugdíjas”, a „repatriált” Adamek Katalin eddig három vékonyka könyvet írt. A Borzongások munka- és magánutak sorát vette végig: az eredetileg külkereskedelemben dolgozó asszonnyal olyan messzi tájakra is ellátogathattunk, mint amilyennek Ausztrália, Japán vagy India számít. Mivel a szerző 1985 és 2007 között Münchenben élt, talán adta magát a második tematika: az Emigrációm története egyfajta bajor útikönyv, a közép-kelet-európai szocialista országokból disszidálók reálkeserű tapasztalataival fűszerezve. Az új munka, a Nyitott szívvel az origóhoz vezet vissza, ahol a bunyevác származású, bunyevácul, németül és magyarul értő katymári lány bácskai gyermekkorát, valamint budapesti gimnáziumi éveit követhetjük nyomon.

Adamek Katalin rövid írásai nem önmagukban nyernek értelmet, hanem – az író által félve csak „trilógiaként” hivatkozott – egész részeként. Önöknek, az olvasóknak ugyanúgy ki kell alakítaniuk valamilyen álláspontot, hogy megkezdhessék és élvezhessék a befogadást, mint nekem, a könyvek szerkesztőjének. Számomra ez az volt, hogy a történeteket meghagytam értékükben: kordokumentumként. Nagyon őszinte, személyes nézőpontú, egyéni világ- és történelemképű, mégis kollektív létjogosultságú visszaemlékezésként. A gyermeklét számos rövid története, valamint a gimnázium felvillantása sokat elárul az 1940-es és 1950-es évek mindennapjairól, köztük életről és halálról, hitről és választásról, de akár a nemzetiségek egymás mellett éléséről, a csengőfrászról, a kényszerkitelepítésekről és az októberi forradalmi eseményekről is.

A terézvárosi remetemagányban élő nyolcvanöt éves szerző az itt közreadott szövegekkel tette a legnagyobb érzelmi utazást; az írások lényegre törőbbek, személyesebbek és szemérmesebbek, mint bármi, amit valaha papírra vetett. Örültem, hogy elsők között találkozhattam a szöveggel, majd immáron, újra együtt dolgozva, folyamatában láthattam és segíthettem karcsúsításukat és bővítésüket. Adamek Katalin írásai ugyanis élményszámba mennek, mintha egy idős nagyszülőt hallanánk mesélni élete legmeghatározóbb időszakáról.

Remélem, valahogy így gondolják majd önök is!

Navarrai Mészáros Márton,
a kötet szerkesztője

Bevezető

Rövidesen negyven éve annak, hogy 1985-ben, a párommal egy németországi körutazásunk végső állomásán, Münchenben elhatároztuk, hogy nem térünk vissza hazánkba. Szüleimet rendkívül fájdalmasan érintette a döntésünk, hiszen még csak el sem búcsúztam tőlük. Lelkileg – ez már csak természetes – engem is megviselt, hogy búcsú nélkül hagytam el őket. Sűrűn gondoltam rájuk: eszembe jutott szerető gondoskodásuk, amivel a nehéz és szűkös időkben is mindent megtettek azért, hogy tanulhassak, művelődhessek, és ne szenvedjek hiányt semmiből. Mindez arra ösztönzött, háborgó lelkiismeretemet megnyugtatandó, hogy visszaemlékezzek gyermek- és kamaszkori élményeimre, tapasztalataimra, a szüleimmel töltött felejthetetlen évekre. Megszületett bennem az elhatározás, hogy szavakba öntöm ezeket az emlékeket. Bele is kezdtem, de aztán nem folytattam, mert lekötöttek egzisztenciális és megélhetési gondjaim. A napokban, iratrendezés közben, előkerült a már megsárgult, táskaírógéppel gépelt, elhalványult betűs kézirat.

A papírokat átolvasva döntöttem úgy, hogy megírom azt a visszaemlékezésemet, amelyhez egykor hozzáfogtam. Nyolcvanötödik életévemben járva már abban a korban vagyok, amikor az ember szívesen és nosztalgiával gondol vissza a gyermekként és ifjúként megéltekre. Nemcsak az örömteli, boldogságos napokra, kedves emberekre, hanem olyan történésekre is, amelyek nem éppen kellemes módon hatottak rám. Gyermekszívem megérezte, hogy ki szeret engem, s ki az, aki jót akar nekem. Ösztönöm azt is megsúgta, hogy ki az, aki nem szeret; felismertem, hogy vannak goromba, akár egyenesen gonosz emberek is, akik képesek rettegésben tartani egy teljes közösséget.

I.

Gyermekévek

Hatéves lehettem, amikor először hallottam olyan szavakat, mint a „háború”, a „katona”, a „kommunista” vagy éppen az „öldöklés”. Nem értettem, hogy bunyevác származású nagyanyám miért rettegett a német katonáktól. 1944-ben a visszavonuló, vesztes német haderő néhány katonája Bunyevác Kaszinó néven ismert katymári vendéglőnkben ütött tanyát, és néhány hétig ott tartózkodott. Egy éjszaka aztán eltűntek, feltörték a kasszát, és magukkal vitték az italokat az ivóból. A család megkönnyebbült, nagyanyám felsóhajtott, azt remélve, hogy jobb sorsunk lesz, ha megérkeznek az oroszok, elvégre ők mégis csak szlávok.

Nem kellett sokat várnunk: az év őszén beállítottak a „felszabadítók”. A komendant – vagyis a parancsnok – két hölgy társaságában foglalta el a szüleim hálószobáját. Miután híre ment, hogy a lányok és asszonyok nincsenek biztonságban az orosz katonáktól, édesanyám egy faluszéli ismerősünknél húzta meg magát. Nagyanyám kénytelen volt kiszolgálni a „továris komendantot”, aki hamar felfedezte az éléskamrát, és sorra fogyasztotta a sonkát, kolbászt, szalonnát, de a befőtt (cseresznye, őszibarack, birsalma) is nagyon ízlett az életünkbe betrappoló hármasfogatnak. Nagyanyám alig tudott részünkre valamit megmenteni. Velem a parancsnok barátnői – csinos, jókedélyű és barátságos fiatal nők – szívesen foglalkoztak, aminek nagyszülőm egyáltalán nem örült. Én azt hittem, hogy a bácsinak két felesége van, és örültem, hogy játszanak velem. Betanítottak nekem egy grúz népdalt, nem is akármelyiket, Sztálin kedvencét, a Szulikót. Egy alkalommal, amikor a község főterén ünnepséget rendeztek, felállítottak egy asztalra, hogy elénekeljem a népdalocskát. Hatéves voltam, s ez volt az első nyilvános szereplésem, egyúttal az első keresetem: nagy kincsnek számított egy zsírosbödönnyi kristálycukor a háborús években.

Még akkor is számottevő érték volt, ha mi, Katymár község lakói végtére is szerencsések voltunk. Bombatámadások, tűzharc és konfliktus nélkül úsztuk meg a háború borzalmait.

Egy zuhanás anatómiája

Justine Triet francia rendezőnő tárgyalóteremben játszódó nagyjátékfilmje, az Egy zuhanás anatómiája egy német írónő világába enged betekintést: Sandrának nemcsak a férje szokatlan balesetben történő elvesztésével kell megbirkóznia, hanem azzal is, hogy tisztázza magában, illetve az ügyészség és a közvélemény előtt, hogy a férfi nem gyilkosság vagy öngyilkosság, hanem egy véletlen tragédia áldozata lett. A nyugtalanító lélektani dráma sorra nyerte a rangos elismeréseket, amikor elkezdtem írni a visszaemlékezéseimet, a legjobb eredeti forgatókönyvnek járó Oscar-díjat is megkapta.

Nekem is megvan a saját zuhanásom története. Kicsi lányként apáca akartam lenni, valószínűleg azért, mert Nagy Gyuri pap akart lenni. Gyuri osztálytársam volt az általános iskolában, egészen kilencéves koromig. Az osztályban ő volt a fiúk között a legjobb tanuló, míg a lányok között én. Talán ez is hozzájárulhatott ahhoz, hogy összeboronáltak minket az osztálytársaink, amellett, hogy mi is tetszettünk egymásnak. A szép, sötét hajú, porcelánbőrű kisfiú olyan helyes volt, hogy nem is egy kislány vetett rá szemet. A legnagyobb csodálattal Irén viseltetett iránta.

Egy alkalommal, két tanóra közötti szünetben, Irén lelökött az udvaron található pince lépcsőjén. Jó néhány lépcsőfokot gurultam lefelé, de szerencsére nem tört össze egyetlen porcikám sem; kisebb-nagyobb zúzódásokkal megúsztam az esést. A tanítás végén, amint kiléptem az iskola kapuján, meglepődve láttam, hogy Gyuri áll előttem, mellette pedig, akár két fegyverhordozó, Kotek és Zalubil magasodott, akik szüleikkel 1947-ben költöztek Katymárra.

Gyuri lovag eltökélten nyugtatott: – Kati, ha bánt valaki, csak szólj nekem!

Egyetlen mondattal teljesen levett a lábamról, még akkor is, ha mindez a két fiú jelenlétében hangzott el.

Kotek és Zalubil. Micsoda fura nevek, igaz? A Felvidékről, a csehszlovák-magyar kényszerlakosságcsere-egyezmény keretein belül magyar családok települtek a hazánkba, ők is így érkeztek Bács-Kiskun vármegyébe. A két fiú idősebb volt nálunk, a termetük is egészen kiforrott volt hozzánk képest. Mindketten osztályt ismételtek, így kerültek egy osztályba velünk.

Természetesen elmeséltem a zuhanásom történetét édesanyámnak, aki azt tanácsolta, hogy találjam ki, hogy milyen módon tudnám Irént megleckéztetni a történtek után. Anyám nem volt egy iskolába bejárkáló, panaszkodó szülőtípus, inkább rám bízta az ügy rendezését.

Az szóba sem jöhetett, hogy válaszképpen én is lelökjem a pincelépcsőn. Szelídebb bosszút forraltam ki. Irénnek két hosszú, fekete copfja volt. A szünet utáni sorakozónál úgy igyekeztem, hogy mögé kerüljek a sorban, majd amikor elindultunk befelé, húzogatni kezdtem a copfját, és a térdemmel svungot adtam a menetelésének. Eredményes módszert választottam, mert ezután többé nem komiszkodott velem.

Egész életemben hálával gondoltam édesanyámra, amiért már kisgyermekként megtanított arra, hogy kiálljak magamért, s amiért önállóságra nevelt.

A deportálások

Kisgyermekként ismerkedtem meg a háború számtalan kifejezésével, amelyek sajnos időről időre visszatérnek az európai ember világába is, nem úgy, mint például az orosz eredetű kulák kifejezés. Eleinte még a cári Orosz Birodalom tekintélyes, önállóan gondolkodó nagybirtokosait hívták így, később azonban a bolsevik Szovjetunió kisajátította a fogalmat, számukra a kulák a szegény parasztságot kizsákmányoló „osztályellenséggé” vált. Nálunk, a szovjetmintájú Rákosi-rendszer kezdte el használni a kulákság fogalmát, természetesen szintén negatív felütéssel, egyből kőkemény ellenpropagandát és hadjáratot indítva mindazok ellen, akiket zsugori nagybirtokosnak bélyegeztek.