Bartal Tamás

LÁMPAVAS ÉS A MINDENT LÁTÓ SZEM

Bartal Tamás

Lámpavas és a mindent látó szem

igaz történet alapján

Aegis Kultúráért és Művészetért

Alapítvány

Budapest, 2021

Felelős kiadó: Takács Tamás

Szerkesztő: ifj. Bősze Balázs és Takács Tamás

Lektor: Urbán Péter

Tördelőszerkesztő: Kiss Gábor

Borítóterv és illusztráció: Téjlor

© Bartal Tamás

© Aegis Kultúráért és Művészetért Alapítvány

ISBN 978-615-81824-1-6

Kitta Gergőnek,

köszönettel a bíztatásért

és a tanácsokért.

1.0
AZ ELSŐ HÉT

1.1 Szuicidum?

– Írd azt, hogy öngyilkosság.

A megszólított inspektor keze nem mozdult. Mártogatós fémtollát fixírozta. A múlt hónapban érkezett Bécsből a szállítmány a modernebb írószerszámokkal. Bevonata ezüstösen csillogott.

Kinézett az ablakon. Szitált a köd, apró esőcseppek verték a balkont. Az évszakhoz képest szokatlanul hűvös idő volt.

Felettese elismételte.

– Körmöld le csak szépen, ahogy mondtam! – Majd rövid szünet után hozzátette: – Szuicidum. Ez a hivatalos kifejezés.

A jelentés szerzője – pontosabban leírója – továbbra is csak bámult maga elé. Pennája hegyén az indigókék tinta kövér cseppje gyűlt meg. Pillanatok kérdése és elválik a tolltól, gondolta.

A százados megemelte a hangját.

– Hallottad te is a főkapitányt! A delikvens önkezével vetett véget életének.

Herczen Vilmos nyomozó arra gondolt, hogy bejáratós még ez az acéltoll, állandóan maszatol. Ha nem törölgetné meg alaposan minden használat után, beleszáradna a tus a finom vágatba.

Az ötlött eszébe, hogy „öreg vagyok én már ezekhez a játékokhoz”. A forradalom után közrendőrré minősítették vissza, majd a megalázottság és mellőzöttség évtizede után szívós munkával, az év elejétől újra detektívvé küzdötte fel magát. Mindehhez persze el kellett viselni, hogy a szabályokat a németek írják. Nem is volt magyar rendőrség, csak osztrák: császári zsandárságnak hívták. Ízig-vérig gyarmatosító szervezet volt, idegen és fennhéjázó parancsnokokkal.

Szintén januárban nevezték ki Pest rendőrfőkapitányává a magyar származású Thaisz Eleket, akire a százados utalt. A szabadságharcban állítólag huszonévesen részt vett, bár erről soha semmilyen bizonyíték nem került elő. Egy kávéházi hőzöngésért az 1850-as évek derekán ötévi sáncmunkára ítélték, de alig pár hónapos kőtörés után kiemelték az árokásók közül és szabadon mozoghatott Josefstadtban, a hírhedt börtönben, ahol a birodalom legveszélyesebb bűnözőit és politikai foglyait tartották fogva. Jóval idő előtt szabadult. Karrierjét nagyban segítette, hogy a Kossuth vezette emigráció által szervezett fegyvervásárlás tervét felfedte a hatóságoknak, így a hatalom besúgójává vált. Az árulás kifizetődött, a magyarok között elsőként kerülhetett vezető pozícióba, a németek által verbuvált szervezetben.

Herczen barátunk nem sokat változott az eltelt tizenegy esztendő alatt, mióta utoljára találkoztunk vele, a terézvárosi étterem hátsó udvarán, ahol az aradi hóhért néhány pesti legény megtáncoltatta. Na jó, apró pocakot eresztett, de ha derekát kiegyenesítette, hasát pedig behúzta – márpedig ezt a trükköt viszonylag gyakran alkalmazta –, egészen délcegen festett. Erőteljes alkat volt. Inge többnyire kigombolva, nyakkendőt vagy sálat szökőévben egyszer, ha kötött.

Tekintélyes barkója megmaradt, más arcszőrzetet nem viselt. Halántékán deres hajszálak jelentek meg, de ettől csak nagyobb sikere volt a hölgyek körében. A nők egészen elképesztő módon rajongtak az ötvenes évei közepén járó, sötétbarna hajú nyomozóért, néhányan levélben ígértek titkos találkát, sőt annál is többet. Azt nem állíthatjuk, hogy derék detektívünk nem használta ki időnként a lehetőséget.

Placcs! A tintacsepp sűrűsége elérte a kritikus szintet és a papírra fröccsent, méretes pacát hagyva maga után.

A százados kikapta az írószerszámot Herczen kezéből. Koller Ferdinánd vékonydongájú, magas fickó volt, gondosan kefélt bajusszal, amit hiába pödört nagy gonddal a tiszt úr minden reggel hosszú percekig, végül egyre csak lefelé biggyedt. Ez persze rendkívül zavarta a századost.

Koller megragadta a jegyzőkönyvet is, majd a fémtollat használva cirkalmas, gyerekes írásával odakanyarította a végére: Szucudum. Így, hibásan.

A nyomozó elnyomott egy félmosolyt. Figyelte, ahogy az ügybuzgó százados mint valami kincset, tenyerén hordozva a szomszéd helyiségbe viszi a protokollumot.

A félig nyitva maradt ajtó hagyta résen át látta, hogy a papírokat egy középmagas, dús szakállú férfi veszi a kezébe. Negyven felett járhatott, rövid haját jobb oldalra fésülte, a füle mellett azonban visszagöndörödött néhány tincs. Úgy néz ki, mintha csak az elébb nyalta volna meg a fürtjeit, röhincsélt magában Herczen, de komoly ábrázatot erőltetett magára.

– Az „i” betűt kihagytad, te barom! – hallotta a detektív a fojtott feddést.

Koller bűnbánóan nézett maga elé, füle tövéig elvörösödött.

A hangulat feszült volt. Kint az ablak alatt, a Szervita téren már több ezer gyászoló gyűlt össze. Híreket szomjaztak.

A tömeg néma volt. A többség fekete szalaggal érkezett, a nők és gyermekek csendesen sírtak. A férfiak – legyenek fiatalok vagy idősek – komor, szikár arccal várakoztak. A sokaság méltóságteljes volt, mégis egy nagy kérdőjelet formázott: mi történt az éjjel?

Herczen figyelme újra a szomszéd szoba felé irányult. A szemmel láthatóan magasabb rangú férfi megint felcsattant:

– Ez meg mi a szent szar?

Ingerülten mutogatott az írásra. A százados a nyakát nyújtogatta.

A szakállas férfi tekintete az ajtórésen át hirtelen Herczenre irányult. A nyomozó állta a pillantást.

„Alattomos patkányszeme van”, gondolta. Ez hát Thaisz Lexi bácsi, ahogy gúnynevén illették a pesti rendőrfőkapitányt.

Hirtelen mozgolódás támadt. Az ajtó teljesen feltárult, s a bejáratban egy hosszú barna lebernyeges, bajszos figura jelent meg. Szőrmés kalapja olyan féloldalasan állt, hogy attól lehetett tartani, a következő mozdulatnál azonnal lebucskázik a férfi fejéről.

Kezében egy hatalmas fekete bőröndöt cipelt. Akarom mondani, nem bőrönd volt az, inkább egy táska, valami szerszám nagyra nőtt tokja.

A fura sisakot viselő alak hunyorogva nézett, ahogy szemét lassan hozzászoktatta a lakosztályban uralkodó fényviszonyokhoz. Az arca durva, szlávos formát mintázott.

– Ühüm – mondta fejcsóválva.

Belépett, a táskát óvatosan a földre helyezte, behúzta maga mögött az ajtót. Fejfedőjét köntöse zsebébe csúsztatta és az ablakhoz lépett. Onnan mustrálta a kanapét és környékét.

– Talán elég lesz – fintorgott.

Elgondolkozva a tetemhez sétált. Lehajolt, úgy nézte a kihűlt testet, mint egy tárgyat. Előredőlt, jobb kezét végighúzta a levegőben a mellkas, a has és az ágyék felett.

Felegyenesedett, a hullát a feje felől megkerülte. Leguggolt, majd a lövés bemeneti nyílását tanulmányozta, amelyen az elhunyt keze nyugodott.

– Érdekes – motyogta maga elé, majd felpattant. Tapsolt egyet, s ekkor megmerevedett. Most vette csak észre az őt szemlélő Herczent.

– Oppardon, milyen modortalan vagyok – fuvolázta könnyedén, majd kezet nyújtott. – Mayer György, fotográfus.

A koffernek látszó tárgyhoz lépett és a kapcsokat kipattintva felnyitotta azt.

– Jó is, hogy itt van – vetette hátra a nyomozónak. – Segítene, kérem?

Egyesített erővel kihúztak egy harmonikára hasonlító gépet. A fényképész előbányászott még egy háromlábú állványt is, amelyre a masinát nagy műgonddal felcsavarozták.

– Ismerte? – bökött fejével a detektív a holttestre.

A fotóművész is arra pillantott.

– Csak azért kérdem, mert meglehetősen otthonosan mozog itt.

Mayer bólintott.

– Februárban vettem le az urat a függöny mellett. Álló és ülő dagerrotípiát is készítettem. Igazán fess volt, ahogy csizmában, atillában feszített. Karjait a mellkasa előtt összefonta s dacosan nézett a kamerába. Igazi magyar úr.

– Igaz is – vetette közbe Herczen –, hol a lábbelije? Látja, meztélláb van…

– Hmm, ez fura – morgott a fényképész, miközben a lencsét tisztogatta. – Soha nem láttam cipő nélkül. Mondogatta is, hogy egy férfi lábtyű nélkül méltóságát veszíti.

Egy ideig szó nélkül matattak. Aztán a nyomozó szólalt meg ismét:

– Ezzel fotózta múltkor is?

Mayer a fejét ingatta. Hangjába némi sértődöttség vegyült:

– Nem, ez egy sokkal értékesebb gép – és megsimogatta a készüléket. – Két hete érkezett, Manchesterből rendeltem.

Kihúzta magát és áhítattal lehelte:

– Ez egy Dancer-féle sztereoszkóp.

Herczen fitymált egyet.

– Az meg mifene?

De a büszke fotográfust nem tudta kihozni a sodrából.

– Térhatású képet tudok vele csinálni.

A detektív értetlenségét látva hozzátette:

– Meg lehet jeleníteni vele a mélységeket. Na, lássunk egy példát! Figyelje csak a széket, az asztalt és a pamlagot. Elindítom az expozíciót. Így ni. Most várunk egy kicsit…

A nyomozó hosszú perceken át levegőt is alig mert venni, nehogy elrontsa a varázslatot.

A fényképész mereven állt, úgy tűnt, ő is lelassította testi funkcióit, hogy semmi ne zavarja az alkotás élvezetében. Aztán egyszer csak fogta magát és a matt lencsét egy kupakkal zárta le.

– Na, meg is vagyunk – nyugtázta elégedetten. – Ha előhívom a képet, pontosabban képeket, érzékelni lehet majd, hogy az asztal a szék mögött, de a heverő előtt helyezkedik el.

– Hazudnék, ha azt mondanám, hogy értem – csóválta a fejét Herczen. – Tudja, még soha nem láttam, hogy egy helyszínelésre fotográfust hívtak volna.

– Pedig nem elvetendő ötlet – válaszolta Mayer. – Így később bármikor előidézhetik a tetthelyet, mi hol állt és így tovább.

A detektív elgondolkodott.

– No lám, ez eszembe sem jutott.

A fotós elfordította a sztereoszkópot.

– Készítek egy felvételt az uraságról is.

A nyomozó maga is közelebb húzódott. Míg az újabb fotográfiák készültek, számba vett mindent, amit eddig a szobában tapasztalt.

A padlón egy férfi holtteste hevert, arccal a plafon felé, enyhén szétnyitott lábakkal. Jobb keze mutató- és hüvelykujja a nadrágszíj alá voltak szorítva, bal keze pedig a szívet érő lövés fölé borult. A hanyatt fekvő elhunyt nem viselt lábbelit, fehér harisnyájára pantallójának pántja simult. Zoknija talpa poros és piszkos volt.

Vércseppek csak a fehér ingen, a nadrágszáron, a derék magasságában, a földön és az oldalt található szék ülőpárnáján voltak fellelhetőek, a fej környékén nem. A szívlövést leszámítva a testen sértésnek, erőszaknak vagy ellenszegülésnek semmi jele. A kezek, ujjak tiszták, lőpornyom rajtuk nem található.

Szabad szemmel is megállapítható viszont, hogy a golyó a mellkasnál nem vízszintesen, hanem felülről lefele hatolt be a testbe. Mivel vérszivárgásnak a háton vagy az ágyéknál nem volt jele, úgy tűnt, kimeneti nyílás sincs, a lövés elakadt valamelyik belső szervben.

A hulla jobb lábától egy lábnyi távolságra a dívány felé egy töltetlen pisztoly feküdt, amelyből a fegyverszakértő szerint rövid idővel korábban lövés történt, mert a lőkupacs elsülése után visszamaradt piszok még egész új és puha volt. A padlózaton a jobb lábtól mintegy félarasznyira egy horpadás látszott, a szakértő szerint ez a leeső pisztolytól származott.

Az íróasztal sarkán kinyitott párbajpisztoly-készlet, az egyik fegyver hiányzott belőle. A doboz mögött fekete tálca, rajta üres teás ibrik, egy csésze félig töltve sötét folyadékkal és egy kis tányér néhány darab cukorral. Mindezek mellett szivarláda, gyufaskatulya, egy fehér nyelű tollkés és gróf Hadik Gusztáv látogatási jegye.

A háttérben sárga, henger alakú biedermeier cserépkályha, ajtaja nyitva. Mellette vesszőből font fáskosár, üresen. Az éjjeliszekrényen egy vastag könyv mellett csonkig égett gyertya, alatta pedig az éjjeliedényben egy kevés vizelet volt. Az áldozat bundája a székre vetve.

A jegyzőkönyvben rögzítették, miszerint az alvadt vér helyzete azt bizonyítja, hogy a lövés álló helyzetben érte a férfit, aki ekkor arccal az ágy és az éjjeliszekrény által bezárt szöglet felé fordult és a lövéstől a hátára zuhant. A főkapitányból, a századosból és a fegyverszakértőből álló eseti bizottság azon nyomban rekonstruálta a helyzetet és megállapította: mivel a sarokban a hely annyira szűk, hogy ott két ember nem férhet el, a lövés pillanatában az elhunyttal szemben senki nem állhatott.

Az ítélet máris készen állott: öngyilkosság. Sima ügy, nem kell ezen sokat okoskodni.

Herczen Vilmost azonban kétségek gyötörték.

A helyszín megrendezettnek, életszerűtlennek tűnt. Az áldozat könyökei fel voltak húzva, ami arra utalt, hogy karjainál fogva vonszolták a holttestet.

Tanúkat eddig alig hallgattak ki, de a vallomások is ellentmondásoktól voltak terhesek. Lövést a házban tartózkodók egyébként nem hallottak, ami önmagában rejtély, tekintve, hogy az éjjel sem vihar, sem tűzijáték nem volt.

A helyszíni szemle színjátékként hatott, amint a fegyverműves és a százados elpróbálta, hogy a kanapé és a szék között csak akkor férnének el ketten, ha szorosan összebújva tangót táncolnának. Ezen a főkapitány hangosan mulatott. A hosszú csövű flintát pedig elég kényelmetlen lehetett lefele tartva a mellkashoz tartani, de még inkább elsütni. A nyomozó megérzése szerint a főkapitány túl hamar hozta meg a döntést.

A fényképész időközben távozott, halk köszönését Herczen meg sem hallotta. A lakrészbe újfent a százados lépett.

– Ezt a tizenegyes számot itt át kell javítani kilencesre – dörögte.

A detektív hitetlenkedve kezdte:

– De a házmesterné és az inas egybehangzóan azt állította…

Felettese erélyesen félbeszakította:

– Rosszul emlékszel, Herczen! Oldd meg valahogy.

Hangja fenyegető élt kapott:

– Nem vagy te olyan régen nálunk. Nem melegedtél még meg a helyeden.

Majd rövid szünet után hozzátette:

– Parancsmegtagadás esetén bizonyosan átgondoljuk az alkalmazásodat.

Koller elmenőben még visszaszólt a haragtól remegő nyomozónak:

– Apropó, szignáld is a protokollumot, kérlek.

Az a „kérlek” szó csak úgy csattant a mondat végén.

1861. május 8-át írtuk. Az évszakhoz képest hideg, ködös idő volt.

A Szervita téri palota második emeleti lakosztályának padlóján Teleki László gróf holtteste hevert. Teleki a Határozati Párt elnöke volt, az ellenzék vezére, az ország legnépszerűbb politikusa.

1.2 A zárda

Jablánczy Mylitta könnytelen szeme a kerengő téglatalapzatára tapadt. Alakja fájdalmat, egyben méltóságot sugárzott. Vállait nem ejtette előre, szálfa derékkal állt, míg fejét szomorúan lehajtotta.

A helyszín Buda, a Szent Ambrusról elnevezett zárda szabályos négyszög alaprajzú folyosója, amely a nyitott udvart fonta körül. A kerengőt és a kertet alacsony mellvéd választotta el egymástól. A folyosó mind a négy oldalról kis kapun lehetett az udvarra kijutni, középen kút, körötte francia stílusban formára vágott élénkzöld bukszusok.

Különös hangulatot teremtett, hogy az udvart teljesen benőtték a növények, az oszlopokra felfutott a sötétzöld borostyán. A pillérekre furcsa figurákat faragott a művész: emitt egy tátott szájú – talán kiáltó – gyermekfej, a sarokban töprengő női orca. Átellenben egy hosszúkás, szakállas férfiarc lehunyt szemmel, de látható volt egy ülő figura is, kinek hasából nőtt ki a feje, vállai felett rostély, kezeit a feje mellett oldalt tartotta: egyik markában könyvet fogva, a másik ökölbe szorítva.

A kerengőket a középkortól kezdve azért építették, hogy a szerzetesek körbejárva imát tudjanak mondani, megkímélve magukat az időjárás viszontagságaitól, hiszen ezek a folyosók fedettek voltak. Ez most is jól jött, hiszen csepergett az eső.

Mylitta megborzongott. Mellkasa előtt összefont, kecses kezeivel megdörzsölte felső karjait a vállára vetett, rövid köpenyen keresztül. Kalapja alól gyönyörű szőke fürtjei kandikáltak ki. Arca, mint egy angyalé: ártatlanságot tükrözött. Szemei csillogóan zöldek, ajka vékony és vérrel telített. Teste is tökéletes. Dereka vékony, mellei feszesek.

– Könyörgöm, Mylitta, fontolja meg a döntését. Nem akarhatja eltemetni magát egy ilyen helyen.

A lány a kísérőjére tekintett. A jó svádájú fiatalember nemrég töltötte be a harmincadik életévét, de szeme körül megjelent már néhány barázda. Barna haja vállig eresztve. Szimmetrikus arcát rövidre vágott körszakáll díszítette. Alkata sportos, köszönhetően a lovaglásnak és a gyerekkorában vett vívóedzéseknek. Mértéktartóan, mégis divatosan öltözködött. Mérei Lipót, a józsefvárosi postamester helyettese, az egykori honvéd gránátos olyan volt, mint a jó bor: a korral nemesebbé vált.

Mylitta mélyet sóhajtott, s úgy válaszolt az esdeklésre:

– Tudja, Lipót, hogy nincs más választásom.

A férfi tovább próbálkozott:

– Mindig van megoldás.

A lány azonban így intette:

– Az én esetemben nem tudok olyan útról, ami nem a zárdán keresztül vezet. Szüleim meghaltak, nagyobb vagyont nem hagytak reám. Az elmúlt fél évet drága unokatestvéremnél, Ilonkánál töltöttem, de nem élhetek vissza tovább a jóságával: a lakásuk szűkös a családnak, nemhogy még engem is elviseljenek.

Lipi kötötte az ebet a karóhoz:

– Ismerem őket jól. Ön is tudja, hogy Steffi a gyermekkori pajtásom, ők nem küldenék el Önt.

Mylitta szabadkozni kezdett:

– Nem is ők küldtek, én akarok eljönni, mert nem tisztességes elvárnom, hogy szállást adjanak, etessenek, mikor ott van az a két gyermek, akiről gondoskodniuk kell Steffi szűkös keresetéből. Tudom, hogy soha nem mondanák, ezért kellett magamnak lépnem.

A férfi tovább kekeckedett:

– Bizonyos abban, hogy ez a zárda megfelelő hely egy olyan kifinomult hölgy számára, mint Ön?

A lány sóhajtott.

– Nézze, Lipót, megértem az aggodalmát, de itt istenfélő, szerény emberek lakoznak, akik megengedik, hogy imádkozással és töprengéssel töltsem az időmet. És azért a szerény pénzecskéért és ékszerért saját hálószobám lehet.

Lipi kitört hirtelen:

– Mylitta, felfedtem már Ön iránti érzelmeimet, udvarlásomat mégsem fogadta.

A lány szemérmesen felelt:

– Tudom, Lipót, mit érez, és köszönöm bizalmát irántam. Én magam még nem tudom, mit tegyek. Nem vetem el, hogy egyszer elfogadjam a közeledését.

Nyelt egyet, majd folytatta:

– Most időre van szükségem. Egy év itt a zárdában kellő idő lehet mindkettőnknek, hogy megbizonyosodjunk érzéseink valódiságáról. Ha egy év múlva is nőül kíván venni, várni fogom.

Tőlük jobbra, a kerengő sarkában egy apáca álldogált türelmesen. Fekete szerzetesi ruhát, azaz habitust viselt, amely a földig ért, derekánál gyapjúkötél. A habitus felett hófehér skapulárét, azaz vállruhát hordott. Homlokát, fülét, nyakát, torkát szintén fehér anyag takarta, amely bőrére simult. Csak az arca látszott ki a koromfekete fátyol alól, amely feje búbjától vállán át egészen a háta közepéig omlott le. Nyakában ezüstláncon hatalmas fakereszt lógott. Fejét áhítatosan a föld felé irányította, szemét illedelmesen behunyta: úgy tett, mint aki nem hallja a fiatalok párbeszédét.

Mylitta felfigyelt a fekete-fehérbe öltözött nővérre. Lipi felé fordult:

– Mennem kell, Lipót – fejével az apáca felé intett. – Várnak. Egy év múlva találkozunk.

A férfi mohón kérdezte:

– Meglátogathatom valamikor?

A lány könyörtelen volt:

– Az első három hónapban ez teljesen kizárt. Utána talán kérvényezhetem látogató fogadását.

És már ment is, otthagyva a leforrázott Lipit, aki egy ideig habozott, majd sarkon fordult, és elviharzott.

Mylitta a rá várakozó apácához lépett. Mikor egy méterre volt tőle, a nővér lassan felemelte fejét és tekintetét ráemelte. A lány meglepődött: a hivatalos és gyászosnak mutatkozó fekete-fehér ruházat alól egy érett nő szépen mintázott arca tekintett rá. Élénk barna szemei életigenlésről árulkodtak. Az apáca kutatón méregette Mylittát. A lány meg mert volna esküdni rá, hogy egy minutum erejéig kacérságot látott csillanni az apáca pillantásában. De el is hessegette ezt a gondolatot nagyon gyorsan.

A nővér végre megszólalt, hangja kellemesen csengett.

– Mária Lujza vagyok, a zárda vezetője. Az én feladatom, hogy a rendünkhöz csatlakozni vágyó novíciákat felvegyem és felügyeljem. Kérem, kövessen.

A templom a budai várban helyezkedett el: kelet-nyugati tengelyre épült, legmagasabb részei észak felől védték a kerengőt a zord téli szelektől. A nagyterem a keleti oldalon, a templom karzatához minél közelebb, a fűtött közösségi termek mellé épült.

Mylitta az apácát követve elindult, hátra sem nézve. A kerengő a zárda központi részét képezte, egyben arra is szolgált, hogy a közlekedést biztosítsa a kolostor különböző termei között. Elhaladtak a refektórium, vagyis az ebédlő mellett, ahonnan étkezés hangjai szűrödtek ki: az evőeszközök kaparását lehetett hallani, valamint egy monoton hangot. Egy szerzetesnő az „Üdvözlégy Máriát” kántálta, újra és újra.

Az ebédlő külső oldalán, az oszlopsor egyik sarkában volt a mosdóhelyiség, mint azt később Mylitta felderítette. A kerengő által közrezárt, nyitott udvaron földalatti ciszternát alakítottak ki az esővíz összegyűjtésére. A külső bejárattal szembeni oldalon helyezkedett el az átjáró a hálóterembe, amelyet kétszárnyas ajtó zárt le.

Mária Lujza lenyomta a kilincset és feltárult előttük a dormitorium, amely azonban nem egyetlen közös hálóhely volt, hanem több, egymásból nyíló teremből állt, amelyeket alig világítottak be a fej feletti magasságban a vastag falba vájt ablakok. Az utolsó nyolcágyas helyiségből kétszemélyes szobákba lehetett jutni. Az egyik ilyen helyiség bejárata előtt megálltak.

Az apátnő Mylittához fordult:

– Itt fog lakni. Kérem, vegye át a novíciáknak szánt öltözetet – mutatott a jobb oldali ágyra.

A lány a szobába lépett, a szerzetesnő pedig követte és az ajtóban megállt, így Mylitta nem tudta azt betenni. Mylitta levette a kalapját és a köpenyét, majd szemérmesen hátrapillantott Mária Lujzára, aki mereven bámulta. Mikor elkapta a lány pillantását, az addig hideg arca bűbájos mosolyba rándult. Biztatóan intett a fejével.

Mylitta némi vonakodás után vetkőzni kezdett. Lassan feltárult míves alakja, érett almához hasonlatos melle és vékony combja. Bőre bársonyos volt. Meglepődött volna, ha észreveszi, hogy a zárdafőnöknő milyen mohón leste őt.

Szakasztott olyan uniformist öltött magára, mint amilyet a szerzetesnő is viselt, csak rajta minden fehér volt. A novíciák, azaz apácajelöltek öltözéke ennyiben tért el a már felszentelt nővérek viseletétől.

Mylitta a falra szegezett, aranyfestékes kerettel szegélyezett tükörhöz lépett. Meglepődött, mikor meglátta magát: az egész maskarából csak a szeme, szája, orra látszott ki, világi énjéből csak egy kis rúzs maradt.

Az apátnő halkan mögé lépett, egy kendőt vett elő a habitusa zsebéből, s a lány válla felett előrenyúlva, határozott mozdulatokkal letörölte Mylitta ajkáról a szájfestéket.

– Ez itt nem szokás – mondta azzal az ellenállhatatlan mosollyal, amelyet találkozásukkor is megvillantott.

Az ajtó felőli neszezésre mindketten felkapták a fejüket. Fehér ruhás novícia lépett be, nyilvánvalóan a másik ágy gazdája. Alacsony, serdülő lány volt, kerek arccal. Dús szemöldöke volt, barátságos szemei. Biccentett az apátnő felé.

– Zsófia kisnővér beavatja mindennapi szertartásaink részleteibe – mondta Mária Lujza, majd felnyalábolta Mylitta imént levetett ruháit és köszönés nélkül elvonult.

A fiatalabb lány egy fintort küldött a távozó után, majd Mylittára nézett és elmosolyodott. Őszinte derű látszott az arcán, nem olyan mímelt, mint a zárdafőnöknőé.

– Köszöntelek, Mylitta. Már vártalak. Gyere, ülj ide az ágyamra, hadd nézzelek meg!

Mylitta kissé feszengve helyezkedett el a fekvőalkalmatosságon, de Zsófia mellépenderedett (már amennyire a ruhája engedte a hirtelen mozdulatokat), két kezébe fogta az idősebb lány arcát és gyengéden maga felé fordította.

– Nézzenek oda, micsoda finom bőröd van! Bezzeg az enyém csupa ragya – mondta szomorúan és leejtette bájos kis fejecskéjét.

Mylitta vigasztalta:

– Ugyan már, te! Egy sercenést, ha látok egyáltalán az orcádon. Ne bolondozz, nagyon szép vagy!

Zsófia azonnal felvidult.

– Olyan kedves vagy, Mylitta! Mindig ilyen testvérről álmodtam. Elárulok neked egy titkot.

Suttogóra fogta:

– A nevem igazából Sophie. Az anyukám mindig így becézett. Te is hívhatsz így. De mások nem tudnak róla. Szóval csitt! – súgta és pajkosan a szájához emelte a mutatóujját.

– Édesanyád meghalt? – kérdezte Mylitta.

Sophie megrázta a fejét.

– Nem, de apus tizennégy éves koromban csődöt jelentett. Kereskedő volt, ezért be kellett ide adnia, zálogul. Ki fog váltani, biztosan tudom – tette hozzá meggyőződéssel a hangjában.

– Ez mikor volt? – kérdezte Mylitta.

– Másfél éve. Apusom azt ígérte, karácsonyra otthon lehetek.

Rövid hallgatás után Mylitta azt kérdezte:

– És milyenek itt a lányok?

Sophie a száját húzta:

– A többség nagyon egyszerű. Sem írni, sem olvasni nem tudnak. Amikor idekerültem és az első este a mosdóban használni akartam a fogkefémet, kiütötték a kezemből. Azt hitték, az ördög találmánya. Még sosem láttak ilyet.

Mylitta hitetlenkedett:

– Ők mivel mosnak fogat?

A fiatalabb lány csak nevetett:

– Rongyra kukorálnak és azzal dörgölik.

Az idősebbik nem értette:

– Kukorálnak?

Zsófia felkelt, leguggolt és úgy tett, mint aki az öle alá tesz valamit.

– Rácsurgatnak. Érted, ugye?

Mylitta tiszta szívből kacagott.

– Hát, ezzel biztos nem kísérleteznék!

A másik elkomorult, erre Mylitta szemei tágra nyíltak:

– Csak nem te is azt csináltad?

Sophie megvonta a vállát.

– Ki akartam próbálni, ha már annyian így tesznek…

Aztán a másik elképedését látva nem bírta tovább, elnevette magát:

– Ugrattalak, na! Eszembe nem jutna ilyen gusztustalanság!

Sophie visszaült az ágyra.

– Az apátnő milyen ember? Szigorú? – kérdezte őszinte érdeklődéssel. – Gyönyörű arca van – tette hozzá.

– Első benyomásra valóban megnyerő. A többiek valósággal rajonganak érte. Időnként extázisba kerül és ilyenkor azt állítja, látomásai vannak: Szűz Máriával és Istennel beszél. Azt mondja, leveleket is kap Jézus anyjától. Az üzenetek egy fadobozba érkeznek. Gyere, megmutatom!

A kerengőbe lépve sok apácát és néhány novíciát látott meg. A vacsora véget ért, s mielőtt a hálóterembe járultak volna alváshoz, a nővérek a kerengőben töltötték az időt. Beszélgettek, ájtatoskodtak.

Beléptek a templomba. A szenteltvíz tartóba mártották a középső három ujjukat, s fejüket meghajtva az oltár felé keresztet vetettek. A bejárattól balra eső kis szentélyben állott magas fém lábakon egy tölgyfadoboz. Kulcsra zárható volt.

– Na, ide érkeznek Szűz Mária üzenetei Mária Lujzának – mutatta Sophie. – A doboznak csak egy kulcsa van, az apát úrnál, aki azonban hetente egyszer jön. Ő szokta kivenni a leveleket, amelyeket felolvasnak.

A lány lelkesen sorolta a tapasztalatait:

– Az égiektől is kapott már ajándékokat állítólag. Egy értékes aranygyűrűt nekem is mutatott, de engem nem vett le a lábamról. Láttam én már ékszert! Nem olyan vagyok, mint ezek az együgyű parasztok, akik városban sem jártak, mielőtt beadták volna őket a zárdába. Azokat szédítheti, de engem nem!

Mylitta jobbra nézett. Nagy rács, óriási lakattal lezárva. Mögötte a falon nehéz vasajtó. A lány a sodronyhoz lépett, a reteszt babrálta, de hamar belátta, hogy nem tudja kinyitni.

– Mi van arra? – mutatott a vasajtó felé.

A fiatalabbik megvonta a vállát.

– Az altemplom. Merő víz az egész. Használhatatlan.

1.3 A dicső fény hajnalához

“Ha kíváncsiságból jöttél, távozzál!

Ha félelem lepett meg, ne menj tovább!

Ha nem tudsz eszmékért lelkesedni, érdek nélkül,

közjóért dolgozni, fordulj vissza!

Ha kitartó vagy, látni fogod a világosságot.”

Steffi a jelmondatot bámulta, amit az éjfeketére festett falra cirkalmas aranybetűkkel rajzoltak. Egy ósdi asztalnál ült, amelyen egy koponya, két keresztbe tett lábszárcsont, egy korsó víz, egy darab kenyér, homokóra és gyertya kapott helyet. Ez utóbbi szolgált az ablaktalan szobában kizárólagos fényforrásként.

A sötétkamrában volt. Így nevezték a szabadkőművesek a komor, minden zugában feketére mázolt, puritán bútorozású helyiséget, ahol a tagjelölt a beavatás előtti időt tölti. A kamra szimbolizálta a sötétséget, amit később a felvétellel járó megvilágosodás vált fel.

Hősünk megragadta a homokórát. Jól tudta, hogy az időmérő eszköz az élet rövidségére figyelmezteti a testvériség tagjait. Megfordította a kétoldalt szárnyakkal díszített műszert és a szemek pergését figyelte. A fogyó homok a rend tagjai számára világosan jelzi: földi napjaink árnyak csupán az örökkévalóság időtlenségéhez képest.

A dicső fény hajnalához című páholyba készült belépni. Abba a szabadkőműves társaságba, amelyet hosszú tiltás után 1848-ban szerveztek meg, s amibe maga Kossuth Lajos is felvételét kérte. Alapítója a magyar kormány megbízásából, Belgiumból csempészett volna be fegyvereket, de az ügylet végül a hadihelyzet változása miatt meghiúsult. A rendet a szabadságharc leverését követően feloszlatták, s csak az elmúlt év végén szerveződött újjá.

A bejárati ajtó hirtelen megcsikordult. Magas, tagbaszakadt férfi lépett a helyiségbe. Arca nagy részét fehér álarc fedte: a maszk a szemeket láthatóvá tette ugyan, de az orrot szorosan takarta. A száj viszont szabadon volt. Ez a félarcot takaró álca lehetővé tette az akadálymentes étkezést és beszédet is. A férfi háromszögletű filc kalapot és hosszú bársony köpenyt viselt. Mindkét ruhadarab olajzöld árnyalatban játszott.

A férfi megállt Steffi mellett és mély hangon így szólt:

– Kereső! A sötétkamra az elmélkedés helye, ahol az elmúlt félórában átgondoltad profán életed. Itt az idő, hogy elkészítsd szellemi végrendeletedet.

Azzal köpenye zsebéből fehér papírt és írószert vett elő, majd azokat ünnepélyesen az asztalra helyezte. Ezután szertartásosan kivonult a szobából és magára hagyta hősünket magvas gondolataival.

Legutóbb az aradi hóhér elgyepálásánál találkoztunk Beőthy István úrral. Az elmúlt évtized jótékonyan hatott fizikumára, megérlelte a benne rejlő férfi erényeket. Magas, vállas alkata megmaradt, sőt azt tovább is képezte. Kidolgozott izomzata, és csibészes mosolya minden körülmények között megdobogtatta a fehérnép szívét. A szemeiben csillogó kalandvágy éppen hogy lankadt egy kicsit, mellette megjelent a megfontoltság is.

Korábbi piperkőc stílusát levetette, de mindig elegáns volt, a legutóbbi divat szerint öltözött. Oroszlán volt, igazi vezéregyéniség. Dús, göndör fekete haja nem ritkult meg. Rövidre nyírt, gondozott szakállával és mélyen ülő barna szemeivel igazán fess jelenség volt.

Most azonban gondterheltnek látszott. A sötétkamrában átérezte az elmúlás közelségét, hiszen a testvériség szerint ebben a szobában a tagjelölt meghal a világ számára és szabadkőművesként születik újjá. A kamra tehát a halál terme és a második születés előszobája. Ezért kell végintézkedést tennie.

Jól tudta, hogy titoktartást kell fogadnia mindenre vonatkozóan, amit ettől a pillanattól fogva megtud a rendről és átkot kell mondania magára, ha megszegi a fogadalmát. Természetesen mindenkinek a legféltettebb kincsei elsősorban a hozzátartozói, utána pedig saját maga. Az átoknak tehát ezekre a személyeke kell kiterjednie.

Írni kezdett:

„Arra törekszem, hogy igazat mondjak, igazságosan cselekedjek és józanul gondolkodjak. Lelkiismeretemre fogok hallgatni, hiszen ez a legfőbb bírám. Úgy fogok viselkedni másokkal, ahogy én szeretném, hogy velem viselkedjenek.”

A háta mögé pillantott. Egy koporsó hevert a földön. Rajta felirat: V.I.T.R.I.O.L. Ez egy alkimista anagramma, ami annyit tesz: Visita Interioira Terrae Rectificando Invenies Occultum Lapidem. Steffi értett latinul, így lefordította magában a jelmondatot: Az embernek alá kell szállnia önmaga természetének legmélyebb pontjára, hogy ott megtalálja az isteni magot, és felnevelve azt, az élet fájává csíráztassa.