MARTIN S. KEY

EGY HARMONIKUS VILÁGVÉGE

Könyv Guru

Budapest, 2022

EGY HARMONIKUS VILÁGVÉGE

Ébredés

Menekülés

Órég

Felkészülés

Teodor ellenállása

Forradalom

Remény

Új világ kezdete

ÉBREDÉS

– Jó reggelt! – hallatszott egy lágy, vékony hang, amellyel keveredett a szél fújta falevelek és a közöttük csiripelő madarak harmonikus zaja. Arnold vidáman kelt ki az ágyból, bár akkor ezt a lelkiállapotot nem tudta értékelni, mert nem volt ez másként sem az előző napon, sem pedig az előző négy évtizedben. Hosszú lábai egyszerre zuhantak a földre, majd lábfejei vak vakondokként szimatoltak a párhuzamosan fekvő papucsok irányába. Arnold kinyújtóztatta a kezét, majd kiegyenesedett az ágy mellett, hosszú, nyúlánk termete sok polgárban tiszteletet ébresztett, annak ellenére, hogy ismerték szerény természetét.

Elhallgatott a szobába nem illő élővilág moraja, megjelentek a szoba ablakai, amelyek előtte még a zöld, kék és barna árnyalatokban villódzó természetet utánoztak. Az ablakvetítés régóta elavult technológia, Arnoldon kívül már nem sokan használták. Ahogy abbamaradt a fényjáték, az ablakokon keresztül máris átütött a valóság, ami messze nem volt annyira színes, de Arnoldnak ez jelentette a szépséget. Igaz, a kilátást zavarta a lába alatt elterülő összefüggő felhő, emiatt csak a város legmagasabb épületei látszottak, mint jéghegyek egy fehéren morajló tengeren. Néhol olyan sűrűn voltak ezek a csúcsok, hogy jobban hasonlítottak egy téli erdő jégcsapokkal terhelt fenyőihez.

Arnold mindennap merengve figyelte ezt az üvegerdőt, és közben azon gondolkodott, hogy amennyire csendes és nyugodt az a környezet, amit lát, ugyanolyan hideg és életre alkalmatlan. Ebben a több mint négy kilométeres magasságban, a biztonságot jelentő üvegburkon túl már feleakkora az oxigénszint, és a kinti hőmérséklet tényleg a havas tájhoz illő hideget idézi. Persze költözhetett volna alsóbb szintre is, ahol a lakásokhoz tartozó erkély még nem öli meg kíváncsiskodó lakóját, de mégis, az üveggel elválasztott kettősség jobban vonzotta. A lakások belül alig különböztek egymástól, a polgárok ízlése vagy pont az ízléstelensége tudta csak egyéniséggel felöltöztetni őket. Mások jobban szerették a lentebb lévő lakásukból bámulni a fehér üvegépületek közt megbújó zöld szigeteket. Mégis mindkét esetben arra jutottak, hogy mi is lehetne jobb annál, mint látni azt a fejlett civilizációt, amely bármit létrehozhatott, amit csak akart.

Harmónia, ez jellemezte ezt a helyet, és a város neve is ez volt, egyben a bolygóé is. Sok idő kellett, mire a bolygó elérte azt a szintet, amikor beállt az az egyensúly, ahol az emberiség szinkronba került a környezetével, és a környezet is alkalmazkodott az emberhez. Ennek tiszteletére keresztelték át a Földet annak a városnak a nevére, amely végül bekebelezte szülőbolygóját. Akkor még Arnold nem tudta, hogy ez a város csak egy kísérlet volt, egy kísérlet egy krízis feloldására.

Arnold szemében tükröződött a szomszédos kristályhegy, mialatt orrát megcsapta valami édes, kellemes illat, amit a kedvenc teájának illatmolekulái okozta szinapszisok váltottak ki benne. Egy humt inas vitte oda neki a forró italt. Arnold arra gondolt, hogy mindjárt belekortyol, de hirtelen bevillant az a megkopott zsebfestmény, amely az egyik kedvence volt a gyűjteményében. Nem tudta, miért gondolt pont erre a képre, talán a forró tea tehette, vagy a télre emlékeztető, felhők feletti látvány. Felnőttként kezdte gyűjtögetni ezeket a fura festményeket, mind órégi maradványa volt annak a múltnak, amelyre már senki sem emlékezett, de időnként felbukkant, megkavarva a történelmi ismereteket. Óréginek nevezték, utalva arra, hogy akkor még nem létezett történelem, legalábbis senki sem jegyezte. Külön intézet foglalkozott vele, és gyűjtötte össze az órégi leleteket, amelyek közül a legtöbbet a közeli rezervátumokban találtak Harmóniaváros leletkutatói, vagy, ahogy magukat hívták, leletgyűjtői.

A rezervátumlakók állítólag tudták is, melyik tárgy mire való, sőt még használták is őket a mindennapjaikban. A leletgyűjtők cserébe adtak némi ajándékot, például alig használt overallokat, cipőket, gyógyszert. Arnold egyik szomszédja és egyetlen beszélgetőtársa az épületben, Benton az egyik ilyen gyűjtőcsapat vezetője és egyben Arnold gyűjteményének forrása is volt. Sok ilyen zsebfestményt kapott tőle, valamelyiken furcsa, alacsony tornyú épületek voltak, mintha csak Harmóniaváros liliputi megfelelője lett volna. Másokon pedig szörnyen rossz állapotban lévő romokat ábrázoltak. Ezek közül sokra neveket is írtak, mint Róma, Párizs vagy New York.

A kérdéses lapon egy csoport volt, egy polgár bajusszal, füstölgő görbe tárggyal a szájában. Mellette egy vékonyabb polgár hosszú, barna hajjal, aki egyik kezével próbált, nem nagy sikerrel, átkarolni három, még cél nélküli gyereket. Mind ugyanolyan zöld színű pulóverbe öltözött, ami arra utalhatott, hogy egy helyen dolgozhattak. Mosolyogtak bárgyú arckifejezéssel, és szürcsöltek valami forró italt egy faházban, miközben kint zuhogott a hó. „Lehet, hogy éppen ők is teát isznak” – gondolta Arnold. A helyiségben egy színes fenyőfa is állt egy halom dobozon, a háttérben egy órégi égető, amelyet éppen bekapcsolva hagytak.

Arnold mindig elmosolyodott, amikor ezt a képet elővette, mert egyszerűen nem tartotta életszerűnek, hogy gyerekek és polgárok egyszerre egy szobában tartózkodhattak. „A gyerekek a fejlesztőtoronyban laknak, hogy irányt válasszanak maguknak, a polgárok pedig mi okból lakhattak egy helyen? Lehet, hogy nem volt elegendő lakás?” – kérdezte magától Arnold. Azért átfutott az agyán az is, hogy milyen lehetne, ha másokkal közös lakásban élne. Ám ez az ábrándozás inkább csak megmosolyogtatta, mint hogy kíváncsivá tette volna. „Fura egy világ lehetett” – gondolta tovább, majd belekortyolt a teába, és letette az asztalra. Ezután beült és kényelmesen elhelyezkedett az infószékben. Hátradőlt, és már nem is érdekelte a zsebfestmény.

Az infószék ebben a világban nem akármilyen szék, bár nem sokban különbözött külalakban vagy méretben a szobában található testvérétől. Egyetlen megkülönböztető kiegészítője volt, ez pedig a fejtámlája. Nem is igazán fejtámla, ez a szék diadémja, ami kiemelné bárhol, bármikor az egyszerű átlagos székek társaságából, mint egy királynőt az alattvalói közül, ahogy azt Arnold látta egy másik zsebfestményén. A diadém nem is annyira a széké, inkább az azt elfoglaló polgáré. Egy olyan szerkezet, amely a polgárok tudatát bejuttatta egy olyan világba, ahol megoszthatták egymás gondolatait, érzéseit és emlékeit. Ez a jelenkori polgárok legmenőbb és jóformán csak az egyetlen drogja volt ebben az életben. Egy olyan drog, amihez nem kellett tű, nem kellett el– vagy felszívni, esetleg megnyalni, de ugyanúgy hozzá lehetett szokni, és ugyanúgy nehéz volt megválni tőle. Ez maga az információ iránti vágy kielégítésére szolgáló szer volt.

***

Két órát töltött az infószékben, és minden fontos információt megkapott, ami csak érdekelte, például megtudta, hogy a napokban fog megjelenni Harmónia legjobb ételmenüje, a B–200–as, minden idők legtökéletesebb ételkompozíciója. Több elme külön kiselőadást tartott a tudatoknak, hogy mennyire tápláló, és szerintük mennyire hasonlíthat azokhoz az órégi ételekhez, amelyeket persze ők sem ismertek.

Bárki, aki az infószékhez kapcsolódott, összekapcsolódhatott azzal, aki abban a pillanatban a hálózaton volt. Ilyenkor az agyuk információt cserélt. Úgy ismerhették meg a másikat, hogy nem is találkoztak azelőtt. De a város hírei jobban izgatták Arnold fantáziáját, mint megtudni, ki mit evett, és ki mikor kelt fel. Az sem igazán érdekelte, hogy valaki rezervátumlakókat látott a városban, akik éppen meg akartak támadni gyanútlan, cél nélküli gyermekeket az utcán fényes nappal.

Viszont ami szélsebesen terjedt a hálózatban, az a 9. szektorban lévő tűz híre volt. A legfrissebb információ szerint a humtok időben eloltották a lángokat, így senki sem sérült meg, a balesetről pedig kiderült, hogy technikai meghibásodás volt a hátterében. Úgy emlékezett, hogy két napja is tűz volt a 3. szektor egyik épületében, előtte pedig valami áramszünet valahol máshol, de amint ezt most próbálta kideríteni a többi polgártól, rájött, hogy rosszul tudta. Többen is megerősítették, hogy tévedett, így már biztos lehetett benne, hogy nem is volt semmi a 3. szektorban. Nyilván rosszul emlékezett.

Amikor befejezte a kapcsolódást, és kikapcsolt a fején villódzó korona, belépett Arnold házi humtja.

– Mit keresel itt, csak nem azt nézted, hogyan kell kapcsolódni? Ti nem is jártatok fejlesztőtoronyba, még csak az kéne, hogy a ti agyatok is bekapcsolódjon az infószékbe, biztosan elkapnánk valami furcsa betegséget. Ugye igazam van, humt? – kérdezte Arnold lekezelő hangsúllyal. Utolsó szava kifejezte minden undorát, amit humt inasa iránt érzett. Egyszerűen nem tudott másképp nézni a rájuk, mint alacsonyabb rendű, koszos fajtájára az emberi fajnak. Szerinte az is szégyen, hogy létezhettek.

– Ja, persze, nem tudsz válaszolni, nem vagy te polgár – felelt magának Arnold. A humt arca meg sem rezdült, csak bámulta tovább a falat. Vagy azért, mert nem érti, hiszen csak egy tudatlan lény egy alsóbbrendű fajból, vagy, mert érti, és szándékosan nem reagál. Ez utóbbi gondolat felkavarta Arnoldot, furcsa borzongást érzett, és az erkélye felé fordult. Eddig csak az ottani hideg, fojtogató világ megélésének gondolata váltott ki benne hasonló érzést. De ez a zavarodottság valójában tizedmásodpercekig tartott, mert az első gondolat jobb menekülési utat kínált ebből a lelkiállapotból.

Arnold felsőbbrendűnek érezte magát, mert tudta, hogy ő szabad, míg a humtok kasztja szolgaságra rendeltetett. A humtok egy megtűrt, de szükséges társadalmi csoport tagjai voltak Harmóniában. Feladatuk a harmóniai polgárok kiszolgálása és Harmónia rendjének megtartása volt. Ez a kasztrendszer volt az alapja az összes harmóniai városnak. Bár nehéz lenne bonyolult rendszernek beállítani azt a két csoportot, amely létezett. Voltak a harmóniai polgárok, és voltak a humtok. Állítólag a rezervátumokból felvett emberek kerültek ideiglenesen ebbe a társadalmi rétegbe. Elterjedt nézet volt az is, hogy egyes humtok felszabadulhattak és polgárrá váltak, és az is, hogy egy polgár is humttá válhatott, bár ez utóbbi pletykát Arnold sohasem vette komolyan.

Felállt a székből, kinyújtóztatta derekát és megrecsegtette hosszú nyakát. Nem szokott ilyen sokat a székben kapcsolódni, így most sietnie is kellett, hogy időben beérjen a hivatalba. Az épület felszínén futó üvegcsőhöz szaladt, megnyomta a gombot, és máris nyílt az ajtó. Mielőtt elindult volna, meg kellett várnia, amíg abban a három másodpercben egy üvegszerű, de koránt sem olyan szilárdságú, inkább belülről puha, meleg tapintású burok vette körül.

A kapszulaliftek nem jöhettek volna létre a másfél évszázada létező lebegőtechnika kifejlesztése nélkül. Ez a vertikális utazási forma párhuzamosan fejlődött tovább az épületek egyre magasabb kialakításával. Szükségszerű megoldás volt, hogy felváltsa az akkor már haszontalan felvonók nyújtotta, erősen korlátozott technológiát.

A kapszula elindult vele a földszintre, az utcáról nézve olyan volt, mint épület egyik legördülő könnycseppje. Nem tartott sokáig leérnie, főleg, mivel egy kapszula megállás nélkül mehetett a kívánt úti célhoz. Ez a technikai fejlődés azért is volt fontos, mert a magas tornyok betegsége a sok lakó, illetve a földszint és a lakások között ingázásuk. Egy ideje már minden egyes „utasnak” saját burkot formált a szerkezet, amely aztán a többi kapszulától függetlenül egy, az épület felszínén futó üvegcsőben száguldhatott. A kapszulák egymást kerülgetve, teljes sebességgel juthattak el a kívánt emeletre. Amikor átment a „polgárkapszula” a felhőkön, különös világ tárult az utasa elé. Akkor érezte úgy, hogy egyedül lehet, de amikor újra előbukkant a felhők alatti városkép, akkor már tudta, hogy egy olyan közösség része, amely ezt a szépséget a sok magas, karcsú toronnyal és zöldellő, hangos parkokkal meg tudta alkotni.

Arnold időnként átnézett az épület ablakain, és látta a mozgólépcsőkön lefelé igyekvő humtokat, de azokat is csak pár elmosódott humtcsíkként érzékelte a lefelé robogó kapszulából. „Menjetek csak gyalog, vagy szálljatok be a nektek való büdös, rozoga belső felvonóba!” – mosolyodott el Arnold kárörvendve.

Igazából nem emlékezett arra, mikor utálta meg a humtokat, talán csak azért viszonyult így hozzájuk, mert mindenki utálta őket. Lehet, hogy ez már benne volt, amikor megszületett.

Amint leért, találkozott Bentonnal. Benton közepes magasságú, derékban azonban sokkal szélesebb, mint egy átlagos polgár, egy kicsit idősebb is volt Arnoldnál. Ráadásul elég ápolatlannak tűnt azzal, hogy időnként ellepte az arcát a szőr. Mintha ezzel az arcváltoztatással akarta volna megnövelni az arcok változatosságát az épületen belül, legalábbis azokét, akik hajlandók voltak elhagyni időnként a lakásukat. Az épületekben nagyrészt üres lakások voltak, és a megmaradt lakók sem szívesen távolodtak el infószékeiktől. Arnold nem is volt benne biztos, hogy Bentonon kívül találkozott–e egyáltalán mással is ebben a toronyban.

– Jó reggelt! – szólt Benton. – Csak nem az űrhivatalba indulsz? Nem fogsz elkésni?

– Neked is jó reggelt, Benton. Igen, a Harmónia Csillagászati Intézetbe indultam. Ez az arcátlan humt nem akart elengedni, amíg meg nem mondtam neki a magamét. Kiprovokálják a polgárok a megvetését. Kár rájuk időt pazarolni. Biztosan ezek okozták a tüzet is a kilencesben.

– Nem hiszem, hogy ismerik a tüzet – viccelődött Benton. Ez Arnoldnak bejött, régen kacagott ekkorát. – Elkísérlek egy darabon, Arnold, én is arra megyek, bár nekem nem kell sietnem, az órégi dolgok eddig sem mentek sehova. Apropó, találtunk valami olyat, ami biztosan érdekelne. Nem órégi ugyan, de a történelmünk kezdetéről való. Erről biztosan nem tanultunk a fejlesztőtoronyban.

– Mi ez, valami tájékoztató füzet?

– Egy humtokról szóló kis könyv. A leletkutatóknál külön részleg foglalkozik azzal, hogyan asszimilálódtak a humtok Harmónia társadalmába. Olvass bele bátran, ez a tied, nálunk fel sem tűnik, ha egy ilyen elveszne. Úgysem érdekel senkit, mi van benne. Rajtam kívül senki sem olvassa.

Átadta a füzetet Arnoldnak, ő pedig egyből eldugta a táskájába a sárga fedelű, vékony nyomtatványt.

– Köszönöm, Benton, lehet, hogy találok benne olyan fejezetet, amely felvilágosít, hogyan kell nevelni egy házi humtot. De most rohannom kell, este úgyis találkozunk, ha nem, akkor megtudsz mindet az infószékből.

– Nem akarlak feltartani. Még annyit szeretnék kérni tőled, hogy amikor elolvastad a füzetet, akkor találkozzunk, de legkésőbb holnap este átugrom.

– Rendben – egyezett bele Arnold.

Megnövelte lépéseinek frekvenciáját, és ez elég is volt arra, hogy elegendő távolság legyen a két férfi közt ahhoz, és már ne tartsák fel egymást. Erre rásegített az is, hogy Benton lelassított, mintha csak elbizonytalanodott volna, hogy hova is indult. Egyszerűen csak nem akart rálépni a ház elé festett fehér vonalra, ami részét képezte a házak között futó felfestett vonalhálózatnak, amelyet a jobb tájékozódáshoz rajzoltak meg a humt futároknak.

***

Arnold időben odaért a városi vonathoz. Még mindig elég korán volt ahhoz, hogy a város életre keljen. A több tucat humton kívül hat polgárt látott, akik szintén siettek a munkába. Azt, hogy dolgozni mentek, onnan tudta, hogy ma már csak azok hordanak kommunikációs karperecet, akik hosszabb időre elhagyják az infószéket. Ezekkel a kart díszítő szerkezetekkel nem elmék közötti információcsere zajlott, inkább ahhoz hasonló, mint amikor két polgár beszélget az utcán, csak persze itt a távolság nem akadály a városon belül. Az, hogy mégis ilyen sok humt jutott néhány polgárra, nem szokatlan. Már minden munkát el tudnak végezni a humtok, és bizonyos munkakörökben, mint például orvos vagy rendfenntartó, még kommunikálhattak is a polgárokkal, természetesen csak a legszükségesebb információkat közölve. Mindössze néhány olyan munkakör maradt, amit csak harmóniai polgár kaphatott, annak ellenére, hogy egy humt is alkalmas lett volna az elvégzésére.

Ezek közé tartozott Arnold munkája is. Több kutatóval együtt új, Harmónia–szerű bolygók felfedezésével foglalkoztak. Az volt a hivatal legfőbb küldetése, hogy kiterjessze a harmóniai életet Harmónia égitesten kívülre, meggyógyítva más bolygókat is ezzel a társadalmi gyógyszerrel. Szentségtörésnek érezték volna, hogy egy humt beleszóljon ebbe a küldetésbe. Arnold munkája csak egy kis szelete volt ennek a célnak, ő a szokatlan, majdnem megmagyarázatlan dolgok felderítésével foglalkozott. Ami nem mindig adott sok sikerélményt, mivel sok–sok lezáratlan „furcsaság” maradt meg az alatt a több évtized alatt, amit itt töltött. Irigyelte is azokat, akik kielemezhették az új bolygók fizikai és kémiai adatait, főleg, ha az alkalmasnak bizonyult emberi kolonizációra. Hatalmas siker volt, amikor megtalálták az új Harmónia bölcsőjét. Valójában kettőt, két olyan bolygót, amely hasonlított Harmónia bolygóra: az egyik a Huxley B, a másik a Huxley C. Már 94 év telt el azóta, hogy felfedezték a Huxley naprendszert Arnold elődei, de még csak három éve kaptak információt a két égitest élővilágáról. Az Algoritmus számolta ki, hogy a gravitáció, a légkör és a bolygókon talált kémiai vegyületek alapján mindkét bolygó megfelel az emberek életben tartására, persze nem tökéletesen, mert az emberi evolúció a mi a világunkhoz alkalmazkodott. De kolonizációról szóló döntést mégsem hozhatott meg egy program, erre való volt a Kolonizációs Bizottság, nagyra becsült zöld csíkos polgárokkal.

Ebben a világban a polgár hozott döntéseket és adott ki parancsokat. Minden döntést adatelemzés előzött meg, ebben is sokat segített az Algoritmus, de a megvalósítást rábízták a humtokra. Az Algoritmus igazán a lebonyolítás fázisára épült, nála profibban senki sem tudta megszervezi a humtok munkáját. Pedig maga az Algoritmus is csak egy parancsokból álló, polgárok által megalkotott számítógép volt.

Csendesen száguldott a vonat a föld felett 23,5 centiméterrel. Némán vizslatták egymást az utasok, jobban hasonlítottak egy órégi szoborparkhoz, mint munkába siető tömeghez. A humtok a polgárokkal nem kommunikálhattak, még egymással sem beszéltek. Az a két harmóniai polgár, aki időközben felszállt a vonatra, nem szólt senkihez. Minek is mondtak vagy kérdeztek volna bármit, mindent tudtak egymásról. Az összes kommunikáció kimerült abban, hogy bólintottak egymás felé. Az egyetlen izgalom abból adódott, hogy ki teszi meg hamarabb ezt az üdvözlő mozdulatot.

Arnold nem talált semmi érdemlegeset a vonat utasain, így inkább kibámult az ablakon, reménykedve, hogy ott majd meglepi valami váratlan. Igazából nem is ablak volt, mivel az egész vonat egy üvegbúra. Nem tudni, hol végződött a vonat oldala és hol kezdődött a vonat teteje, az egész egyetlen üvegívet adott. Arnold ismét a kristálytornyokat látta, de már csak alulról. Néhány torony spirálisan megtörve állt, a felhőket keresztülfúrva, mintha ez a látszólagos forgás szükséges lett volna ahhoz, hogy átdöfje a fenti világot. A sok fehér és áttetsző üveg között megjelent a zöld. Ezek a zöld parkok igazolták, hogy nem csak az ember él a bolygón. Messziről a parkok is csendesek voltak, távolról nem hallatszott ki belőlük semmi. A polgároknak elég is volt ez a kis természetutánzás, nem rezervátumlakók ők.

Senki sem tudta, mennyivel fejlődtek lassabban a rezervátumok Harmóniaváros intelligens felnőtt világához képest. Csak azt tudták, hogy jobb őket a városon kívül tartani. Minden polgár hitt abban, hogy nem tudnak bejutni a rezervátumlakók a városba, leszámítva azt az évi egy–két esetet, amikor egy–egy szürke ruhás rezervátumlakót vörös színű fémsisakban, összekötött kézzel elvezettek a rendfenntartó humtok. Minden polgár rettegett attól, hogy a betévedt rezervátumlakók meggyalázzák a ragyogását ennek a kristályvilágnak, amit több száz éven keresztül csiszolgatott a társadalom, ezért is tartották helyesnek, hogy járőröző humtok felügyeljék Harmóniaváros határait.

Arnold nem volt még másik harmóniai városban, de az infószékből tudta, hogy ezek hasonlók. Mindegyikre jellemző volt a koncentrikus körös elrendeződés, mindnek a központjában voltak a legfontosabb épületek. Sokukban Csillagászati Intézet is volt, és szintén építettek fejlesztőtornyot is. Viszont az Algoritmus–torony csak a legnagyobb városnak, Harmóniavárosnak a dísze lehetett, erre büszke is volt Arnold, mivel ő is itt lakott. Felesleges is több Algoritmus–torony, mert a humtok irányításához egy is elég volt.

Arnold a város olyan részén lakott, ahol a tornyok még a felhők fölé értek, a tőle kintebb álló, sokkal kisebb épületek a peremvidékhez tartoztak. De a tisztaság, az üvegcsillogás még mindig emlékeztetett a központra, annak ellenére, hogy itt csak humtok éltek.

A peremvidék és Harmóniaváros határa között széles sáv húzódott. Polgár, de még egy humt sem tudott volna itt lakni. Itt már nem voltak házak, csak szürke, összefüggő síkság. Ez nem föld, nem kő, de még csak nem is beton volt, mint az órégről maradt épületek a rezervátumokban. Ez valami idegen volt. Nem fogott rajta az időjárás, nem lett törékeny, nem tudott még a legerőszakosabb túlélő gyom sem megtelepedni rajta. Ezt a vidéket minden élő elkerülte. Voltak ugyan oszlopok, amelyek megvilágították a területet, és voltak a régről megmaradt önműködő fegyverek is, amelyek a támadólag fellépő rezervátumlakók elriasztására szolgáltak, és amelyeknek mára csak „madárijesztő” funkciójuk maradt. Ez a kihalt sáv gyűrűt képezett a lakható város körül. Az élővilág és Harmóniaváros demilitarizált övezete volt ez. A város egy képzeletbeli éles vonallal volt elválasztva a természettől. Az éles vonalon túl nem szólt bele a város az élővilág életébe, de azt hiába várták el, hogy azok az élőlények betartsák ezt a megállapodást. Amint egy állat átlépte a határt, szembesült azzal, hogy eltűnt a zöld, és vele együtt sok más élénk szín is ebből az új világból. Ettől a legtöbbjük zavarba jött, és visszaszökött a sokkal színesebb világukba.

***

Arnold, mint mindennap, a vonatból figyelte a városban zajló történéseket. Minden kétlábúnak megvolt a maga jelenése Arnold vonaton átélt filmjében. 8.02: az óréget bemutató múzeum és a tűzoltóság közötti kereszteződés szélén megjelent egy hófehér ruhás humt, kezében három teli poharat egyensúlyozva. 8.04: egy magas, zöld csíkos polgár sétált három utcával arrébb, egy két tornyot összekötő híd alatti járdán, kezében mindig ugyanazzal a fehér táskával. Közvetlen utána jött narancssárga csíkokkal egy polgár, majd a sarkon letérve beállt egy infópontba. 8.13: három humt takarította az amúgy is patyolattiszta utcát.

Ekkor Arnold egy kölyköt vett észre, aki már nem illett bele abba az utcaképbe, amelyet eddig mindennap látott a vonatból. Ez a gyerek új szereplő. Fiatal, mostanság végezhetett a fejlesztőtoronyban. Rajta egy fehér színű, mellkasánál keresztben egy zöld csíkkal körbefuttatott overall, ami a kezdő chipbeültetettek jelzése. Ez jelzi, hogy ez már az a generáció, amelynek nincs szüksége infószékre, hiszen folyamatosan kapcsolódik a rendszerhez. Arnold még az előző generáció tagja volt, semmiféle beültetést nem végeztek rajta. Egyszerűen csak tréningezve lett a fejlesztőtoronyban az agya az infószék kapcsolódásához. Neki gyerekként fehér overallja volt, keresztben piros csíkkal. Mára már négy, egymás alatt futó, narancssárga csík ragyogott a mellkasán baloldalt.

Nem szerette a bioruháit, de nem volt alternatíva. Egy tíz centiméter hosszú oldalú, négyzet alakú kijelző határozta meg a csíkok számát és színét. Ha bárki más ruháját venné fel, akkor is az adott személyre szabná, milyen mintázat jelenjen meg rajta, mindössze egy infószékes kapcsolódás kellett a kalibráláshoz. De a színek és a csíkok száma változhatott egy polgár életében. Látott olyat, hogy valakinek zöldről pirosra változott a csíkja, sőt pletykák terjengtek arról, hogy létezik több szín is. De a színek logikájára sohasem kapott választ az infószékben, csak azt tudta, hogy szívesen lecserélte volna narancssárga csíkjait akár egyetlen zöld csíkra is.

„De miért rohan az a kölyök az utcán úgy, mintha nem tudná, hol jár?” – kérdezte magától Arnold. Ráadásul zöld csíkosan. Ami azt jelenti, hogy az agya kapcsolódik minden elérhető hálózathoz és más polgárok agyához. Pontosan tudnia kellene, éppen hol jár. A többcsíkos zöldek sem tudtak infószék nélkül kapcsolódni, ráadásul a legtöbbjük alkalmatlan volt az infóchip beültetésre. De ezek a fiatal gyerekek másak. Ez az evolúció, amelynek egyik iránya az infószék nélküli kapcsolódás.

Hirtelen eltűnt a kölyök az egyik kis utcában, mint egy menekülő kisegér, akit üldöz a karmait kiengedő éhes macska. Volt ilyen zsebfestménysorozata Arnoldnak, bár egyik sem volt valami élethű, állítólag gyermekek szórakoztatására használták.

***

Mialatt Arnold a vonaton számba vette a mindennap ugyanakkor látott környezetét, addig Benton egy másik vonattal megérkezett az Órégkutató Intézetbe. Nem sokan dolgoztak itt, nem sokra tartották a múlt vizsgálatát a polgárok. Tízévente csak egy kölyök választotta ezt az irányt. Itt mindenki zöld csíkos volt, mert csak ez a szín adta meg azt az engedélyt, hogy valaki felkereshesse a rezervátumokat.

Huszonegy rezervátum volt Harmóniaváros peremén. Háromnegyed körben egy részleges külső gyűrűként helyezkedtek el a rezervátumok, úgy, hogy köztük kisebb, túlélő erdők és folyók választották el egymástól ezeket a településeket. A huszonegy rezervátumból az egyik már csak egy leégett romhalmaz volt, de Harmóniavárosból a többi sem tűnt civilizált és élhető helynek. Mivel Harmóniaváros volt a legnagyobb városa Harmónia bolygónak, ezért itt maradhatott fenn a legtöbb rezervátum. Arnold és Benton közelebb lakott a peremvidékhez, mint a város központjához, ezért Benton gyakran piszkálta Arnoldot azzal, hogy ő már végez a munkával, mire egyáltalán Arnold beér a központba. Benton legközelebbi munkatársa Daniel volt. Nagyon tehetséges és feleannyi idős, mint a középkorú Benton.

– Jó reggelt, Daniel, hova megyünk ma? – kérdezte Benton udvariasan.

– Jó reggelt. Ma csak ide megyünk a B Rezervátumba. Állítólag találtak egy raktárt egy volt rezervátumlakó pincéjében. Megengedte a rezervátum vezetője, hogy megvizsgáljuk.

– Rendben, hányan megyünk?

– Most csak ketten, de majd később jönnek a begyűjtők utánunk, hogy kategorizálják és elszállítsák azt, amit érdemesnek találunk további vizsgálatokra.

Félórás út volt. Egy régi 10–es lebegővel mentek. 10–esnek hívták, mert alacsonyan, 10 centire lebegett a föld felett. Ötven éve, amikor ezt a modellt elkezdték gyártani, még ez volt a csúcstechnológia, ma már a vonatok is 23,5 centivel lebegnek a kötött pályájuk felett. A 10–es viszont bármerre mehetett. Nem volt olyan zökkenőmentes, mint egy vonat vagy mint a 20–as lebegők, de az órégi kutatóknak ezt adták. Bentonon kívül mégsem panaszkodott senki.

Ez a rezervátum közvetlenül a határ másik oldalán kezdődött. Nem volt Harmóniaváros és B Rezervátum között semmi átmenet, semmi olyan, ami egy darabon felkészíti az utazót arra, hogy feldolgozhassa ezt a civilizációs ugrást. Még látszódtak Harmóniaváros felhők fölé egyenesedő tornyai, de már csak homályosan lehetett látni az ott le–föl közlekedő üvegcseppeket a házak falán.

A rezervátum már nem volt ennyire világos és fehér, nem volt csendes és nem volt olyan egységes. Különböző alakú házak álltak egymás mellett. Ez egy kicsit növelte a rendezetlenséget, de minden tiszta volt és nagyon színes. Közelről látva a házakat, feltűnt, hogy rájuk férne némi modernizáció. Bentont mindig lenyűgözte ez a különleges világ. Az utcák sem voltak egyenesek, mint Harmóniavárosban, itt nem voltak sugárutak, amelyek egy központba vezettek, azt sem lehetett tudni, hogy van–e egyáltalán központ. Néhol órégi betonépületek átszínezett falai elrontották a látképet, de voltak olyan épületek is, amelyek annyira nem szerették a szimmetriát, mintha csak szándékos kifigurázásaik lennének a szomszédos toronyépületeknek. Ennek ellenére volt valami rendszer ebben az összevisszaságban, talán az, hogy szinte tervezve volt a rendezetlenség. Két szomszéd ház soha nem viselte ugyanazt a színt és ugyanazt a formát. Persze volt némi ismétlődés egymástól távoli épületek között, de az a sok forma, amit látni lehetett, ezeket a hasonlóságokat is elfedte. Itt minden vidámnak tűnt, sokkal élhetőbbnek, semmi sem volt olyan steril, mint Harmóniaváros bármely része. A polgárok Harmóniavárosban legendákat terjesztettek arról, hogy a rezervátumlakók micsoda koszban élhetnek. Éhes, tudatlan állatoknak tekintették őket, szürke, koszos ruhákban, akik a humtok rokonai, sőt sokan odáig is elmentek, hogy a humtok igazából betelepített rezervátumlakók.

Nem volt szabad átmenni a határon egy 10–es lebegővel, még a leletkutatóknak sem, ezt csak a begyűjtő humtok tehették meg, de ők is csak rövid ideig tartózkodhattak ott ezekkel a szerkezetekkel, mivel a rezervátumlakók nem használták ezt a technológiát a mindennapjaikban. Mint minden lebegőt, ezeket is rákapcsolódva tudták irányítani a polgárok, de csak annyi lehetőséget adott a rendszer, hogy megtervezzék vele az útvonalat. Így könnyedén meg tudta határozni a jármű rendszere a számára tiltott zónákat.

Ahogy megállt a lebegő, Benton kiszállt a járműből, bezárta az ajtót, majd újra kinyitotta, mormolt valamit, és ismét bezárta. Daniel mindig furcsán nézett mentorára, amikor ilyen értelmetlen mozdulatokat csinált, ráadásul rendszeresen.

Gyalog indultak tovább a határ irányába. Amikor a két óréget kutató átlépte, nem történt semmi, egyetlen ezredmásodpercre sem állt le az élet, a rezervátumlakók sem vettek tudomást arról, hogy két zöld csíkos belépett a területükre. Nem volt ez olyan érdekes, hetente legalább kétszer megtörtént. Szinte mindenki ismerte Bentont. Sokat kereskedtek vele, főleg leletet adtak gyógyszerért.

Azonnal az elöljáróhoz mentek. Könnyű volt megismerni a házát, nemcsak azért, mert már számtalanszor jártak ott, hanem mert ennek az egy épületnek volt olyan színe, amit eddig még Harmóniavárosban nem láttak sehol. Órégi nyelven ez a rózsaszín, bár rózsát még a rezervátumlakók is csak régi képekről ismertek.

Bekopogtak, majd bentről egy vékony hang hallatszott ki, amihez nem sokkal ezután padlórecsegés is társult. Egy középkorú, még ma is szép arcú nő nyitott ajtót. Nagyon hasonlított a testfelépítése Bentonéhoz, és csak négy–öt év lehetett a korkülönbség Christine javára. Akik nem ismerték a párt, azt hitték volna, testvérek. A magas rangú nő beinvitálta a két látogatót, gőzölgő kávéval kínálta meg őket. Benton szerette a kávét, de valamiért mindig csak teát kapott Harmóniavárosban, mintha csak szórakozna vele az infószék. Gyorsan lecsapott arra a kávéscsészére, amelyben a legtöbb fekete nedű volt. Ahogy belekortyolt, bele is vágott a mondanivalójába, mintha csak a kávé íze kellett volna a beszélgetés elindításához.

– Kedves Christine kormányzó, örülök, hogy fogadtál minket, pláne egy ilyen finom kávéval. Azért jöttünk, hogy átvizsgáljuk Teodor rezervátumlakó pincéjét, és megvizsgáljuk az ott összegyűjtött kincseket.

– Teodor társunknak van egy nővére is, Ella, akinek pedig vannak gyermekei is. Tud erről a látogatásról?

– Vele is beszéltünk, engedélyt adott a kutatásra – vágott közbe Daniel.

– Akkor rendben vagyunk, a lényeg, hogy ami túl érdekes vagy értékes, azt hagyd meg nekünk – szólt a vékony, de határozott hang.

Daniel sohasem értette, mit jelent az értékes szó. Ami kell, azt megkaphatja bárki Harmóniavárosban, talán ez alól kivétel lehetett Benton, mivel vele nem jött ki jól az infószék gyerekkora óta.

Benton és munkatársa elindult a ház felé, Christine követte őket. Teodor háza négy percre állt a rózsaszín háztól, szürke volt, mint a rezervátumlakók ruhái. Benton a kormányzóval a pince felé indult, Daniel pedig az udvaron kezdett vizsgálódni. Egy recsegő, öreg lépcsőn lehetett lejutni a pincébe. Benton és Christine sem volt kifejezetten sportos testalkatú, így a lépcsőfokok sikítva vagy épp hörögve viselték el a két ember tömegét. Nem volt lámpa vagy bármi, ami megvilágította volna a falakat, de Benton érezte, hogy jobb, ha nem látja, mit tapogat a sötétben. Amikor már érezték, hogy elfogytak a lépcsőfokok, benyitottak egy kisebb szobába. Benton kitapintott, majd megnyomott egy kapcsolót, amely fényt gyújtott a sötét helyiségben, felfedve az ott megbújó dolgokat.

Amit látott, ellentmondott a képzeletükben megjelenő pincehelyiségnek. Minden tiszta volt és fehér, nem tűnt átlagos rezervátumi pincének. Azokban nem tartottak ennyire gyanús dolgokat, legfeljebb volt ott is néhány számítógép és monitor, néha egy–két kommunikációs eszköz, amivel tartották egymással a kapcsolatot a rezervátumlakók a különböző kolóniák közt. De ebben a helyiségben láttak egy olyan asztalt, amelyen fémes színű, kék figurák álltak szabályosan két sorban, mellettük pedig nagyon jól mutattak az ide gyűjtött zöld csíkos ruhák. A figyelmet mégis egy infószék vonta magára. Összenéztek. Erre nem számítottak.

– Ha ezt Daniel meglátta volna, akkor vége mindennek – szólt Benton, akit megdöbbentett a látvány.

– Majdnem lebuktatott minket Teodor. Pedig eszemben volt, hogy átnézem a pincét, mielőtt lejöttök ide. Csak hát olyan messze van. – Szerencsére nem látta Benton arcán az ironikus mosolyt, így folytatta. – A kabátokat rakjuk a többi közé, de a szék kell nekem, mert ami nálam van, az már a végét járja.

– Rendben, csak előbb el kell terelni Danielt a helyszínről. Kellene valamilyen csali – mondta Benton, miközben odalépett a központi helyen lévő asztalhoz. – A figurákat se hagyd szem előtt, mert gond lehet belőle, ha megtalálják. – Megfogta a szobrocskákat. – Nem tudom, miből készítették ezeket, de olyan anyagból vannak, amivel eddig még nem találkoztam.

– Ezeket megoldjuk. Veled nem lesz gond? Hogy fogod eltitkolni, amit itt láttunk?

– Amiatt ne aggódj, el tudom rejteni a titkaimat – válaszolt higgadtan Benton.

Ebben igaza volt, ezt egy polgár sem tudta volna megcsinálni, csak ő. Nagyon sok munkatársa tűnt el, miután meglátott valami olyat, amit jobb lett volna a föld alatt hagyni. Abból a generációból, amelybe Benton is tartozott, már csak ő maradt meg a leletkutatók között, mindenki más sokkal fiatalabb volt nála. Így nem is csoda, hogy megkapta azt a privilégiumot, hogy csak ő olvashatta el a megtalált füzeteket vagy könyveket. Higgadt ember volt, ezért is néztek fel rá, nem a termete miatt, amiért egy kicsit jobban hasonlított a rezervátumlakókhoz, mint a polgárokhoz.

Gyorsan feljöttek a felszínre. Előtte még Christine felkapott egy–két régi, de még ma is használatban lévő számítógép–alkatrészt és egy kis fajátékot, amely szintén a pincében volt az asztal mellett. Feltehetően Teodor egyik unokahúgának játéka lehetett. De Christine ismerte az összes rokonát, és biztos volt abban, hogy 21 évesen nem fogják hiányolni.

– Sikerült találni valamit? – kérdezte Daniel. – Mert itt nincs semmi olyan, amit ne láttam volna a központi leletgyűjteményben.

– Találtunk egy játékot és pár dolgot egy ócska számítógéphez. Szerintem ez már nem órégi. Nem sokat ér – mondta Christine, amikor kifújta magát a lépcsőmászás után.

Amíg Benton szóval tartotta társát, Christine visszament a házba, és előhúzott a ruhájából egy órégi kommunikátort. Mivel órégi, úgynevezett „rádióhullám–alapú” szerkezet volt, ezért nem volt ismert a harmóniai polgárok számára ez a technológia. Miközben Christine beszélt a szerkezethez, Daniel kipróbálta a talált játékot, amely egy hosszú bot és az ahhoz erősített, fából készült, kerekes kacsa furcsa összeolvasztása volt. Elvileg mozgatta a szárnyát, amikor tolták a földön, de már csak egy szárnya volt, az pedig nem kapcsolódott a forgatószerkezethez. Daniel annyira koncentrált a játékra, hogy rendesen megijedt, amikor egy fiatal lakó odaszaladt hozzá, hogy jöjjön, mert találtak valami érdekeset. Annyira húzta–vonta, hogy nem tudott tiltakozni sem, és még arra sem maradt ideje, hogy szóljon Bentonnak.

Amíg Daniel eltűnt a fából készült zsákmányával, a rezervátum néhány lakója kihasználta az időt arra, hogy minden látványosan illegális holmit máshova szállítson, mielőtt jönnek a begyűjtők. Tudták, hogy harmóniai eszközök látványa felkeltené a gyanút a polgárokban, hogy a rezervátumlakók bejárnak a városba.

Fél óra sem telt el, és már jöttek is a begyűjtők. Ezek humtok voltak, mert maga a leletkutatás is alantas szakmának számított, de a begyűjtés kifejezetten büntetőmunka volt a polgárok szemében. A fejlesztőtornyokban a gyerekeket azzal ijesztgették, ha nem sikerül az infószékhez kapcsolódniuk, akkor mehetnek a humtokkal begyűjteni.

Bár itt, a rezervátumban a humtokat humatoknak hívták, és féltek tőlük a rezervátumlakók. Talán azért, mert a rezervátumlakók ősei még háborúztak ezzel a csoporttal. Harmóniaváros a humatokat bízta meg a város védelmével, amikor kiderült, hogy a városlakók élelme kifogyhatatlan. Azóta a város békét kötött a rezervátumlakókkal, mert azoknak volt egy olyan árucikkük, amit nem állítottak elő szintetikusan a humatok. Ezek a gyerekek, a polgárok utánpótlásai voltak. A rezervátumokban sok gyerek született, míg Harmóniavárosban nem születhettek utódok, de a meghalt polgárokat pótolni kellett. A rezervátumok cserébe megkapták a szabadságukat és hozzá azt az ellátást, ami szükséges a jóléthez, hogy szaporodhassanak. A cserét a humatok végezték, a polgárok erről nem tudtak semmit, kivéve Bentont, aki pár éve véletlenül látott egy ilyen, Harmóniaváros felé tartó szállítmányt. Azután egy hónapig nem is jött vissza. Mindenki azt hitte a rezervátumban, hogy lebukott a kapcsolódáskor, és elvitték. De valójában csak megviselte az igazság, hogy a rezervátumokat gyerekgyárnak használják. Nem tudott a rezervátumlakók szemébe nézni. A sok fiatal lány és középkorú nő szemébe.

Ebben a nők alkotta és vezette társadalomban a meghagyott férfiak mint tenyészbikáknak tartott haszonállatok maradhattak, gyakran még úgy is viselkedtek, ha a gyermekeik nevelésében kellett volna részt venniük. Harmóniaváros még arra is figyelt, hogy ne legyen sok férfi a rezervátumban, nehogy túlságosan megerősödjön egy lázadáshoz. Így Harmóniavárosba a fiúgyermekeket vitték. Ez viszont azt okozta, hogy Harmónia városaiban csak férfiak jártak az utcán vagy dolgoztak a hivatalokban. Egyetlenegy polgár sem látott nőt egész életében, csak a leletgyűjtők és a humatok. De valamiért sem a leletgyűjtők, sem a humatok nem lepődtek meg, amikor a másik nem képviselőivel találkoztak. Talán azért, mert ezt az „embertípust” összekapcsolták a rezervátumlakók fajtájával.

Daniel egy díszített karddal tért vissza. Benton és Christine alig tudta visszafojtani a nevetést, amikor meglátták Danielt egyik kezében a karddal, a másikban a félszárnyú kacsajátékkal. Nem sokáig tartott ez a vidámság, jöttek a begyűjtő humatok, és mindent összeszedtek, amit óréginek véltek. Nem látszott rajtuk, hogy érdekelné őket a begyűjtésre szánt tárgy épsége, ezt pedig Benton nem tudta jó érzéssel végignézni. Elköszönt, és egy rövid séta után beült a 10–esbe Daniellel, hogy visszainduljanak a fekete–fehér világukba.

***

– Ébresztő! Felkeltél? – hallatszott egy női hang, de választ nem kapott. – Teodor, ébredj! – Még mindig semmi. – Teodor, ma sok dolgod lesz, holnap van a kiválasztási ceremónia! Tudod, hogy ez fontos.

– Jól van, anya! Csak még befejezem az álmot, kíváncsi vagyok a végére.

Persze úgysem tudta volna befejezni, így csak ébren hozzáköltött valami neki is tetsző befejezést. A fiú mérgelődve felkelt az ágyból, és elindult rendbe szedni az ábrázatát, mielőtt rikácsoló anyja újból riadót fúj. Belenézett a tükörbe, és büszkén feszítette be bicepszét, amelynek alakja és mérete csak sejthető volt a zsírréteg alatt. De mivel Teodor nem találkozott még négyévesnél idősebb fiúkkal, így nem volt összehasonlítási alapja.

Eszébe jutott a kiválasztási ceremónia, amelyre most először lett jogosult, 16 éves fiú jogon. Ez a gondolat felébresztette. Aggódni is kezdett azon, hogy tetszeni fog–e a lányoknak. Gyorsan elterelte a figyelmét, nehogy meggondolja magát a kiválasztás előtt. Kibámult szobája ablakán, amely egy távolabbi, magas, szürke házra nézett. Ez a ház volt a legnagyobb a rezervátumban, itt lakott a B Rezervátum legbefolyásosabb családja. De most mégsem a megszokott látvány fogadta, a ház falát félig átfestették.

Kiszaladt a nappaliba, mert ahogy abbamaradtak a konyhából kiszűrődő zajok, már tudta, hogy anyja csak azt füleli, hogy hallatszik–e az ő készülődése, vagy visszafeküdt aludni.

– Itt vagyok, anya, csak leragadtam az ablakomnál. Átfestik a nagy házat, találd ki, milyen színű lesz!

– Rózsaszín.

– Minek festik le rózsaszínre? Elment az eszük?

– Mert tegnap megszületett a lányuk, Kristen vagy Kitty vagy valami hasonló nevű kislány, akit már jó ideje vártak. Mások csak a gyerekszobát festik le, de úgy tűnik, túl sok festék maradt – viccelődött az ősz hajú, de arcvonásaiban még fiatalságot sugárzó nő. – Szegény nő, akinek nem volt elég gondoskodnia idősödő anyjáról, de kifogott egy olyan férfit, aki csak évente látogatta, és akkor is csupán egy–két órára. Így csak most sikerült teherbe esnie. Nem valószínű, hogy lesz még testvére is ennek a gyereknek.

– Te miért nem festetted le a házat, amikor Ella született? – Nem várt rá választ, főleg mivel a kérdés felvetésekor az egész arca mosolygott. – Na, mentem is a ceremónia szabályairól prédikáló előadást meghallgatni.

Nem volt messze az az épület, ahol meghallgatták azt a nem túl bonyolult szabályrendszert, amelyet a fiúk számára állítottak a párválasztási ceremónia idejére. Teodort nem is igen kötötte le, pedig ilyen eseményen még sohasem vett részt, mivel a 16 éves kor alatti fiúk számára ez az egész felhajtás tiltott volt, annak ellenére, hogy ugyanezt nála sokkal fiatalabb lányok rendszeresen látogatták. Ilyen esemény évente csak egy alkalommal volt, az összes rezervátum meglátogatása mégis több héten keresztül zajlott, és így majdnem körbe is járták a Harmóniaváros körüli kolóniákat. A kiválasztást szép számú női nézősereg követte különböző rezervátumokból, ez volt az a felhajtás, ami nagyobb embertömegeket is megmozgatott, és már–már nagyobb érdeklődést váltott ki, mint a lebegőjáték döntője.

Ez a ceremónia előtti felkészítő nap nem is szólt másról, csak hogy a fiúkat ráhangolja erre az eseményre. Teodor végre találkozhatott egy „versenytársával” is, aki elég szimpatikusnak tűnt, és sajnos sokkal soványabbnak is, ami jelentősen rombolta Teodor esélyeit a másnapi kiválasztásnál. Viszont egy dolog azért tompította az elkeseredését, hogy a K Rezervátumból jött fiú nem lehet ellenfele a K Rezervátumban várakozó lányok megszerzésénél. Így este azzal tért haza, hogy ha csak ez az egy fiú lesz az ellenfele, akkor lehet, hogy másnap már lánnyal fog hazatérni otthonába. Ezzel a gondolattal feküdt le az ágyába, és még sokáig azon gondolkodott, hogyan fogja visszautasítani azokat a lányokat, akik kevésbé nyerik meg a tetszését.

Másnap a háromórás gyaloglás után a C Rezervátumnál kezdődött Teodor számára a ceremónia, ott találkozott a másik harminckét kiválasztott fiú résztvevővel. Nem számított rá, hogy egy rezervátumból akár többen is jöhetnek, így még kiélezettebb lett a verseny számára, vagy inkább csökkentek az esélyei. Teodor most először tudta magát besorolni a kinézeti rangsorba, de még csak a középmezőnybe sem sikerült raknia magát, pedig a fejében létező „zsűri” eléggé részrehajló volt. A fiúk közt volt olyan, aki sokkal idősebb volt nála, látszott rajta, hogy nem először vett részt ilyen eseményen. Furcsán nézett ki, mintha csak egy csontváz lett volna, akinek testrészeit a ruhája fogja össze, de volt ott egy másik fiú is, aki nemcsak magasabb volt, mint Teodor, de rajta tényleg látszottak az izmok formái is. Teodor nagyon mást várt, hasonló kinézetű, alacsonyabb és teltebb embereket képzelt oda, akik tudásukkal, logikájukkal fognak versenyre kelni a lányokért, de nagy csalódás lett számára ez a többhetes túra, nem választotta ki egyik rezervátumlakó fiatal lány sem.