AMTAK E-KÖNYVEK

JUHÁSZ GYULA VERSEI

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6683-11-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Juhász Gyula versei

Tartalom

JUHÁSZ GYULA VERSEI

Juhász Gyula versei

Prometheus

Éjszaka

Sursum corda!

Édesanyám

Rostand

Nietzsche

Ofélia

Gotterhalte

Budapesti ősz

Vita nuova

Milói Venus

Dal a rózsákról

Kérdések

Augusztus

Művészet

Herakles

Shakespeare

Ábrányi Emilnek

Nevenapján

Egy régi nőnek

Haláltánc

De profundis

Hajnal

Cézár halála

Az örök visszatérés

Édesanyám

Az élet hegyén

Egy fiatal öngyilkosnak

Kiss Józsefnek

Alkonyati órák

A hegyi beszéd

Nagyvárosok magánya

Pilátus

Ave

Klytemnesztra

Phaethon

Óda Dionysoshoz

Epitáfium

Fidiász a népnek...

Himnusz az emberhez

Megy a hajó

(Minek szaladtok el...)

Lángolni jöttem...

Ősöm

Szokratesz

Magányos úton...

Gellért püspök

Géza király

Mátyás király

A költő szól

Kérdés

Maris

Csönd

Dal

Tristia

Ovidius

Új szonettek

Simon Péter

Anakreoni dal

Haza...

Borulásos órán

Álmok vége...

Egy régi novicius

Nietzsche Naumburgban

Az áloévirág

Shakespeare estéje

Csönd

Verseim elébe

Új melódiák

Ők

Építőmester éneke

Fehér Anna

Madách

Emlék

Dalok vége

Katonák

Beatus ille...

Pusztaszer felé

Tibiscus partján

Sámson dala

Találkozás

Távolok zenéje

A kis Tisza hídján

Magyar elégia

Alleluja!

Budapest

Öngyilkosok

Átutazóban

Idegen erdőben

Táncdal

Majtény

Jön a vonat...

Idegen ágyon

Az ő szerelmük

Nosztalgia

Florica

Hamlet

Pogány örömök

Salome

Kalazanti Szt. József emlékezete

A nagy temető

Anyóka

Vita somnium breve

Költők

Tavaszvárás

Meunier

Egy ing a szárítón

Dal

A vonat ablakára

A hulló csillagokhoz

Ódon ballada

A csavargó dala

Földanyánk

Muzsika

Humus

Flagellánsok éneke

Szép csöndesen

Pán sípján

Verecke táján

Primitiva

Fátum

Meghalni szépen...

Pogány leány...

Fekete misék

A verseim után

Kossuth-nóta...

A varázsfuvolás

A váradi püspök lánya

Én is meghaltam

Örvény

Képzelt utazások

Új Faeton

A Hymnus

A halotti beszéd

Anch'io

Gályarabok

A földgolyó dala

Aranykor

A csataló

G-dur

A föltámadott

Turris eburnea

Regény

Petőfi-kép

A tékozló fiú

Az utolsó vacsora

Órák zenéje

Válasz Ady Endrének

Testamentom

Pán

Félúton

Nászdal

Szögedi intérieur

Öregek altatója

Pilátus

Ősz

Himnusz egy csonka Vénuszhoz

A Tábor hegyén

Botond apánk Bizancban

Glória

Lázár föltámadása

Ó szent gyerekség...

Távolok üzennek...

Az Iza partján

Maillard kisasszony

Paulus

Szomorú Friss István

Epilógus

Mercutio dala

Éjszakák

Szabad hajók

Dionysos borából

Tristia

Új délibáb

Filológia

Hauser Gáspár

Elssler Fanny cipellője

A nótás kapitánynak

A 13-as ágy

A mi balladánk

A császár Lipcse előtt

Régi szerelmes vers

Atalanta búcsúja

Őszi verőfényben

Mindig...

Noa Noa

Petőfi

Haláltánc ének

Athéne Partenosz

Maja

Valami nagy...

Kurucosan

Valakinek

Öreg hotel...

Halotti beszéd

Tonuzóba sírja felett

Tömörkény Istvánnak

Watteau

Színházi szonett

Szimfónia domesztika

Visszatérés

Áldott végzetem

Bujdosó Balassi

Solveiget hallgatom

A nagy üvegház...

Hősök

Március idusára

Könyvtár

Görög elégia

Gemmák és hermák

Könyvek és könnyek

Egy Duse fej alá...

Még egy bátor kiáltás!

Ady Endrének

Egy régi hajnal

Vigasztalásul

Giorgione

Beato Angelico...

Örök Beatricénk

A régi udvaron...

Nyáréji éberség

Imitatio Christi...

Szentségtörés

Haldokló gallus

Robinson szigetén...

Annára gondolok

Anna

Az utolsó vacsorán

A csönd felé

Szimpozion

Öreg költőnek

Győzelmi elégia

Io Peán!

Október

Anna után

Episztola Dutka Ákosnak

Megölt szerelem sírkövére

Anna minden

A pannóniai légió dala

Vándordal

Jönnek-e még?

A régi hónapos szoba

Szemek

Az égi istenek

Múzsám, kiben hiszek...

Alvás előtt

Megállani...

A kávéházi bánat

Gioconda

Szürkület

A táltos, egy faló

Régi opálos alkonyat

Virginitas

A bús Máramaros

Anonymus

Ovid levele Júliához

Egy csók egy állomáson

Betegszoba

A nagy maszk...

Buddha

Ezek enyémek...

A többi néma csend

Az élet bája...

Sasfiók

Misztikus órák

Annára gondolok

Magamhoz

Az élet szonettje

Színház

Fehér éjszakák

Áldott e bánat...

Piros remény

A hallgatás tornyában

Pillangó kisasszony

Formát keresni...

Versek, rím és remény nélkül

Májusi áhítat

A színész halála

Csöndes panaszok

Lady Godiva

Boccaccio énekel

Csöndes csillagok alatt

Nyár

Szép volt

Megyünk a völgybe...

Egy antik márvány torzójára

Színházi szonett

Öregek az éjben

És lassan mindent...

Most szépül meg...

A nagy élethárfás...

Tiszai csönd

A korán elmenők

Vigília

A szerzetes hóráiból

A híd

Anya

Fehér asztal...

Őszi altató

Tanár úr volnék...

Áldott az este

Egy régi nyárból

Ó asszonyok...

Orgonaszó

Mégis...

Gyászköntös

A torzóm

Karácsonyi óda

Nyárai

Örök visszhang

Úgy szeretem...

Mert későn jöttem...

Alvó erdő

Születésnapom

Ovid tavaszdala

Ha lehullanak a levelek

Elégia

Dicsőség

Ma jött az első...

Kései ragyogás

Önarckép

Lassan búcsúzom...

Hitvallás

Liszt Ferenc emlékezete

Isten kardja...

Az életemet...

Tavaszi táj

Múzsa

A távozó

A munkásnak

A búcsúzás szonettje

Nincs halál...

Nyári magányban

Nincs búcsúzás

Stanza a Tiszánál

Köszönet a nőknek

Kilenc óra

Beszéd régi valómmal

Egy öreg költő írja ezt:

Új verseim elébe

A régi Anna...

A rohateci Máriánál

Magyar sorompó

Babona

Üzenet Szegednek

Idegen lugas árnyán

Mégis oly szép...

Amor

Térzene

A bakter

Feledés

Végtelenség

A végeken, északon

Milyen volt...

Bánk bán

Halálhimnusz

Coronatio

Télutó

Rontás

Falusi állomás

Profán litánia

A reménytelen

Idegen sírok közt

Marie Antoinette

Szerelem volt

Minden...

Menni...

Már azt hiszi...

Bethániában

Szakolcai emlék

Béke

Harmóniák

Gyászpompa

Arany tavasza...

Tavasz-esti dal

Tíz év után

Atyámhoz megyek...

Új szövetség

Isteni líra

Minden rohan...

Emlék

Dal

A kísértő

Annabál

Tanítónő a végeken

Mint régesrégen...

Tiszai tájak

Ködök várában

Hálaadás

Magamhoz, nyárvégi estén

Fátum

Melankólia

Várad

Magyar táj, magyar ecsettel

Pozsony

Nyári sanzon

Halottaim

Örök zene

Napoleon

Messzeségek

Veni!

A végeken

Nénia

Pihenni tért

Jó pásztor

Mily idegenek...

Képek

A harangozó

A bűnös barát

Sonnet consolant

Emőd Tamásnak

Így szólt Michel Angelo:

Idegen sírok közt

Búcsú

Himnusz a holdhoz

Üdvözlet Tömörkénynek

Visszatértem

Odysseus búcsúzik

Falusi éjszaka

A költő szól:

Sírvers

Kalózhajó

Mindenkinek

Mári néném

Egyetlen és kegyetlen...

Glória

Hegedű

Gyászinduló

Azért szeretlek Anna...

Magamról, messziről

Annáról, messziről

Bölcsen és derűsen

Végtelenség verse

Altató

Vidám tudomány

Robogva jön...

Falusi hold

Bujdosó Balassi

Késő vallomás

Homonnai

A bárka révbe indul

A nyári Tiszánál

Ancsa szolgáló

Falusi harang verse

Szép csöndesen

Petőfi Zoltán

Betegszoba

Glória

Shakespeare halála

Trecento

Annának, utolszor

Prológus Eötvös József ünnepére

Isten háta mögött

Innominata

Sebesült munkás a Rókusban

Föltámadás után

Várom őket

Egy halott költőnek

Júlia

Szemek beszéde

Vallomás az életnek

Lobogó

Szeretem az életet...

Az ópiumszívó

Ütközet

Távoli kisváros

Olvadáskor

Arckép

Goethe Weimarban

Gyermektemető

Búcsúk

Csodálatos napok...

Nagyboldogasszony

Új ének István királyhoz

Honvédemlék

Világosért

Magyar ősz

Hunok harca

Reátok gondolok...

Magyar

Vértanúk

Máramarossziget

Véres ősz

Egy képre

Dulcineának

Achilleusz pajzsa

Új anakreoni dal

Az olajfák hegyén

A halott vár legendája

Magyar falu csöndje

Barletta

In memoriam...

Szelíd, szegedi versek

Notre Dame de Lorette

Sebesült

A vérző temető

Anyák

Menetszázad

Kórház előtt

Egy kárpáti falunak

Háborús emlék

Még jönni fog

Csöndes panasz

Prológus

Albumok

A muszka

Pannónia

Emlékeim

Karácsonyi köszöntés

Csipkerózsa

A gondolkodó

Csönd

A rokkant színész

Makói idill

A föltámadott

Az élet zsoldosa

Idegen zsoldos éneke

Testamentum

A repülő dalol

Őrház

Stanzák

Mater Dolorosa

Falusi alkony

Bírálat helyett

Sóhaj

Egyedül

Prológ

Szomorú játék

Izsák sírása

Új stanzák

Koronázás

Júlia

Ének Tompa Mihályhoz

Borús szonettek

Fotografiák

Megint a Tiszánál

Béke

Testvér!

Búcsú

Önarckép 1918

Tömörkény utcáján

Júlia, bús virág

Köszöntő

Gabriele D'Annunzionak

Szerény gőg

Tiziánnak

Thonuzoba

Egy virágért

Vidék

Negyvenhatosok

Lévay József

Balalajka

Köszöntő

Anasztázia

Két gyerek sírjánál

Salve

Magyar nyár 1918

Félegyházán 1918 nyarán

Tudom már...

Zrinyi, a költő

(Prológus a Zrinyi-drámához)

Széchenyi

Ének a toll katonáiról

Rab vagyok...

Régi falusi állomáson

Vértanúink

Gyászinduló

Ó szerelem!

Ó ifjúság!...

Az első szabad ének

Gloria victis!

Obsit

A vidéki magyar színészekhez

Tabódy Zsoltnak

Régi verseim elé

Újvidéki emlék

Dugonics

Betlehemi üzenet a vakoknak

Francia katonának

...Io sono pittore

És mégis...

A mizantróp...

A szemeim

Forel Ágostonnak

Dal

A tücsökre...

Emlékek útján

Szeged

Tegnap, holnap

Testamentum

Tavaszi éj

Húsvétra

Májusi óda

Terzinák

Békét!

Nyárai Antalnak

Szerenád

Szerelem?

Hiába...

Szőke fény

Ki tudja?

Fejfa 1919

Consolatio

Ocskay Kornélnak

Hermia

Nászút

Titkos értelmű rózsa

Tájkép

Gazdag szegénység

A démonhoz

Szép csöndesen

Souvenir

Nászdal

A munkásotthon homlokára

Tápén

Néma válasz

Dózsa feje

Az élő halottak háza

Az én magányom

Költők, barátim...

Juhásznóta

Tovább...

Sírvers

A vén cigánynak...

Búcsú Robin pajtástól

Szeptember aranya

Ballada a császár katonájáról

Ifjúság

Falusi delelő

Gyász

Ének

Betegen

Az októberi forradalomhoz

Önarckép

Louis D'Or

Szegény katona

Egynémelyekről

Őszirózsa

Révület

Boldog halottak

Falusi lakodalom

Vízimalom

Prológus

Emlék

Telefon

A faluvégi ház

Nefelejcs

Pozsony

Máramarossziget

Nagyvárad

Szabadka

Csáktornya

Gergely Sándornak

Nyárai Tóni

Auróra

Sóhaj

Elmenőben

Dedikáció

Ex libris

Mint a banán...

Fekete gyász

Tavasz ez is...

Harmónia

Ez a föld...

Turán után

Április bolondja

Deo Ignoto

Könyvem elé

A titok

Meseváros

A békekötésre

Elégia

Tisza szögén

Haláltánc ének

Egy tatár költőnek

Almássy Endrének!

Carmen

A munka

Hegedűszó

Henny Porten

A csillagok szerelme

Fiatal színésznő ...

Örök búcsú

Ó Ember!

Nóta

Dicsőség

Anakreoni dal

November

Ének Arany Jánosról

Rorate

Fejfámra...

Még egy nefelejcset...

Beethovenhez

A moziban

Örök harc

Gazdag szegénység

Étsy Emíliának

Morus Tamás

Apámra gondolok

Esők után

A márciusi láz

Hiszek

(A magyar múltnak...)

Baross Gábor emlékezete

Mindenkiért

Adyra gondolok

Tamás Annának

Berzsenyi

Középkor

A "győzteseknek"

Jól van így

Szikratávirat

Móra Ferencnek

Ének Kupa vezérről

Epilógus

Flaubert emlékének

Marcus Aurelius

Két élő halott

Regös az udvarban

Magyar áfium

Tömörkény asztalánál

Bartók Bélának

Ars longa

Ch. Baudelaire

Nefelejcs Kiss József sírjára

Stanzák az ifjúságról

Az ivó

Fohászkodás

Új Kőmíves Kelemen

Nosztalgia

A szent szarvas

Ancsa él

Koessler Jánosnak

Gulácsy Lajosnak

Madách Sztregován

Gyónás

Halottaink

Petőfi-centenárium

Hannele költőjének

Per omnia saecula...

Krisztus a vargával

Ének a víg barátról

Petőfi szellemének

Dúdolgatok

Ady-mécses

Negyven évvel

A régi víz felett

Az Isten malmai

A szegedi boszorkányok

Emese álma

Magyar mezítlábas

Prológus

Lámpások

A gyászmagyarok

A tápai Krisztus

Testamentom

Önarckép, 1923

Angelus

A költő

Imádság

Az utolsó magyar

Kérdések

Július 31

A várta

Temetők

Én Istenem

Alkony a Tisza hídján

Óda Germániához

Szerelem

Ének Kőrösi Csomáról

Árvaságom

A Tiszánál

Képzelt utazás Váradon

Epitáfium

Őszi stanzák

Annának

Szigeti emlék

Új vallomás

Tápai lagzi

Betlehem

Terzinák

Szabadkai emlék

Japán módra

Akarat

Vízkeresztre

Tutajok a Tiszán...

Finikének

Lázár az égben

Magyar tél

Mit akartam?

Tavaszvárás

Gandhi

Japánosan

Öreg színész

48 március 15.

(Bordó cipellő...)

Emlék

A szeri pusztán

Somlay Arthurnak

Szent Sebestyén

Fanyar tavasz

A jubiláns

Japán módon

Régi operett

Önarckép

Mézeskalács

Lord Byronhoz

Rabság

Május

A színpad délután

Erdélyi ibolyák

Prológus

Kísértetek

Új kurucnóta

Esti fények

Hajnalban a naphoz

Japáni módon

Pécs

Károlyi Lajoshoz

A rab titán

Arany Jánoshoz

Budapest

Csendélet

Kossuth-szobor

Régi költő

Medievo

Szakállszárító

Az ideál

Alföldi utca

Kései bölcsesség

A föltámadt Lázár

Jó volna...

Stanza

Budapesti béke

Magyar idill

Ringlispil

Péchy Erzsinek

Munkások a hídon

Prológus szól:

Szonettek Finikének

Vojtina új ars poétikája a fiatal költőkhöz

Halálos ének

A távozó

Vörösmarty

A fekete Mária

Credo

Október

Beteg kutya

Heródes

Honvágy

A nábob és a költő

Borok

Tűnődés

Ádám halála

Tájkép

A dóm zenéje

Egy kriptára

Csokonai szobránál

A kísértő

Betlehemes ének

Karácsonyi ének

Japánosan

Dicsőség Adynak

A fekete bika

Téli éjszakákon

Ámen

Copernicus

Szonett

Magyarok Pesten

Emlék

A régi kispap

Darvadozás

Macskazugban

Arany nyomában

Ének Jókairól

Ember, állat

(Meghalt a nap)

Ha kiderül az alkony

Temetők mellett

Azt álmodtam...

Én költő vagyok

Az örök ballada

Megint tavasz...

Rudnay Gyulának

Vérmező

Kísértetek

Köszönöm...

Hódolat Jókainak

Sorsom

Dózsa után

Az örök szőnyeg

Melankólia

Felhők

Zsolozsma

A nagy siralomházban

A dezentor

Krúdy Gyulának

Mese

Medgyaszay Vilmának hódolattal

Az elköltözött

Egy világhíresnek

Imádság a gyűlölködőkért

Életérzés

Oroszlámos táján

Szegedi temetőben

Az alsóvárosi temetőben

Forradalmi naptár

Magyar palánta

A panorámás

Vásárhelyi sétatéren

Vidék

Idézzük őt

Magyar vidéki lélek

Erdély özvegye

A gyermeket, ha alszik...

Ballada a hét tengerészről

Az öregségről

Arany estéje

Vojtina új levele öccséhez a drámaírásról

Az ismeretlenhez

Szent Ilona

Móricz Zsigmondnak

Dugonics oszlopánál

Velazquez halála

Vallomás

A dolgozókhoz

Virágos barikádon

Mély az élet

Néhanapján

Dús őszi nap...

Mortui...

Matuzsálem

A halálhoz

Emberi hitvallás

Immortel

Katona József sírján

Nefelejcs

Magyar János a bakon

Görög prológ

Koncert

Nyugasztaló

A szentesi határban

Megint japánosan

Férfiat énekelek...

Martinovicsék

Az ismeretlen katona

Egy ház

Tápai nóta

Esti dal

Isten kezében

Anna örök

Mindig velem

Haladék

1926. július 31.

A koldusnak

Ne bántsátok a lombokat

Tehenek

Új dalok japán módra

Látjátok, feleim

Újabb dalok japán módra

Este az alföldön

Vidéki rejtekben

Élet

Isten lámpásai

Az időnek

Soha...

Halott társak üdvözlése

Forgácsillat

Kaisergruft

Cigánynők

Ballada

Óda Beethovenhez, magyar változatokkal

A szabad jövő lovagjai

Kútba néztünk

Josephus szobránál

Avató vers

Megint japánosan

Kő a kövön

Még maradok!

Himnusz a mulandósághoz

Őszelő

Vidéki napraforgó

Unalom

A ceglédi parkban

Adyra gondolok

Ady Endre köszöntése

Galilei

Japánosan

Tavasz előtt

K. L.

Herczeg Vilmosnak

(Japános vers a gyermekről)

Szonett Szegedhez

Epitaphium

Május ünnepe

Köszöntő

(Rákosi Jenőnek)

A szegedi boszorkányok

Mindörökkön

Havi boldogasszony

Endre Bélának sírjára

A rossz leány

Gyorsírás

Szent szegénység

Falu

Torozás

Babits Mihálynak

Fekete Ipolynak

Dankó Pistának

Addig is...

Temető

Alföldi művészet

A színésznő

Betlehem

Búcsúfia

Néha éjjel

Jubileum

A szépség betege

A nagy víz emlékére

Mint a hajótörött

Hangtalanul

Az utolsó

De profundis

Jegenye lelkem

Az elborult magyar

Szakolca

Magyar költészet epigrammokban

A Tiszához

Jó szó

Búcsú

Kilényinek, a kedves titkárnak

Móra Ferencnek, a jubileumára

Utolsó vers

Epitáfium

Mily messze vagytok...

Még valamit...

Élő halottak

Baudelaire halála

Néma jajszó

Utolsó imádság

Gyerekkori arcképem

Szimpozion

Névjegy

A bukott angyalok

Sétapálcám

Melankólia

Tóth Árpád sírjánál

Elégia

A rém

Gerhart Hauptmannhoz

Calasantius

Hamu

A költőnek

Egy kedves vigasztalónak

Önarckép

Panasz

Egy hangszer voltam...

Móra Ferencnek

Temetés

Béke

Váci szeptember 1899

Nietzsche

Zászlók

Mikes

Ifjúság

A bölcs

Kazinczy

Mint az alvajáró

Venit summa dies...

A jövő vetése

Októberi éj

Szavak

Augustus

Sors

A szobor

Michelangelo

Régi nyári éj

Zsolozsma

Gyermektemető

Harangjáték

És mégis...

Zene

Remeteség

Emlék

Fák

Ének Bukosza Tanács Ignácról

Élet

Prometheus

Leáldozó nap bíborában
Fürdik a Kaukázus orma,
Nyugaton rózsás felhők fátyla
Hull a fölkélő csillagokra.
Susog, suttog az alvó tenger,
Szerelmesét szólítja lágyan,
Megreszket a virágok kelyhe
Szűzi, titkos szerelmi lázban.

S a bíboros hegy meredélyén
A rózsafelhők lágy ködében
Prometheus, titánok atyja
Kesereg egymagán, sötéten.
Fölkél a hold. Csókját lehinti
Az alvó tenger fölszinére
S e csók nyomán kikél a vízből
Az óceán ezer tündére.

Sörényes Neptun szép szülötti,
Az óceánidák dalolnak,
Prometheust körüljajongva
Hódolnak a nagy fájdalomnak!
És könnyeiknek gyöngyfüzérét
Elszórják a habtáncba búsan,
A sápadt hold felhőbe búvik,
És sírdogál az ég borúsan!

A végtelen gyász hallatára
A szirtek keselyűje ébred
És éktelen nagy vijjogása
Betölti félsszel a vidéket.
És szilaj, biztos szárnycsapással
A Kaukázus felé tartva,
Lecsap a csúcsra s a titánnak
Szívébe vág rettentő karma!

Prometheus, míg mély sebéből
Mint szökkenő ár, hull a vére,
Szomjas gyönyörrel hallgat egyre
A tündérlányok énekére!

Éjszaka

Ki a homályba bevilágolsz,
Sivatagban vezetve lángolsz,
Ki a ködön túl élsz az égben,
Ragyogj fölöttem minden éjen!

Az árnyak titkosan közelgnek,
Kétsége megnő a szívemnek,
Mint a homály, miként az éjjel,
Te űzd fényeddel szanaszéjjel!

Az égen csillagok lobognak
Visszfényei örök napodnak.
Szívemben is - mint csillag égen,
A te örök visszfényed égjen!

Sursum corda!

A hegyre tartok. Sápadt glóriában
Ködökkel küzdve, már kihúny a Nap,
Egyre gyorsabban suhannak az árnyak,
Az ösvény egyre magasabb.

S míg én előre tartok lankadatlan,
Csittulni kezd a távolok zaja,
Csak halk zsibongás zsong föl a magasba
És fönn az is - harmónia!

És idefönn az élet nem is élet,
Csak végtelen sejtésű nyugalom,
A csillagok némán álmodva égnek,
Sötéten szunnyad a falomb.

S belémerülve a fénybe, a ködbe,
Örök Pán muzsikáját figyelem,
Kihuny szívemben minden gyönge, törpe,
És föllobog a Végtelen!

Édesanyám

A Tisza partján él egy özvegyasszony;
Szeméből könnyet egyet se fakasszon
A nyomorúság, a gond és a bánat:
Ó áldd meg Isten, édes jó anyámat!

A Tisza partján él egy özvegyasszony...
Tudom, hogy bút hoz néki minden alkony,
Mert ő a jóság, szenvedés, a bánat:
Holtig siratja édes jó apámat!

Rostand

A Sasfiók olvasásakor

Nemes poéta! Büszke francia!
Én kis nemzetnek még kisebb fia
Ujjongó vággyal hadd köszöntelek.
Titkos gyönyörtől égve olvasám
Kedves poétám, édes franciám,
A gloárról írt költeményedet.

Mily páratlan hév! Elegancia.
Nem írhat így más, csak a francia,
S míly gyűlölettől átizzó velő,
Ha a cudar, a gyáva, hitszegő,
Szabadságot eltipró s remegő
Osztrák lakájok raja jő elő.

Ó ez a hang, e pátosz, e nemes,
Honnan e láva, kitörő, heves?
Talán lelkünkbe nyúltál, francia?
Onnan vevéd e szilaj hangnemet,
Az emléket, mely fáj és nem feled,
Melynek ki kell hamvából csapnia!

Nemes poéta! Hála, köszönet,
Hogy megérhettem ezt az örömet.
Mai költő nyíltan merészli ezt,
"Felségsértésre" persze nincs okod,
Te sértheted az osztrák zsarnokot,
Magyar ügyészség téged nem ijeszt!

Wagram, Marengó... nagyszerű nevek,
Az osztrák tőlük tán ma is remeg.
Nekünk is volt... Nagysalló, Isaszeg,
Kápolna és Komárom és a többi,
A történetnek könyveit betölti...
S az osztrák tőlük még ma is remeg!

S míg rátok, büszke francia sasok
Várnak napfényes, biztos magasok,
Ahol szabadság, nagyság szárnya csattog!
Addig miránk a - kétfejű sasok
Irigy, falánk csapatja agyarog
S tört láncunk helyett fityegnek rajtunk - csattok!

Nietzsche

Magányos úton a magasba törve
Köszöntelek, termékeny álmodó.
Bohócsipkáját dobja rád a törpe
S vakon ugráljon az örök gödörbe:
Nekem Te vagy az utat mutató!

Komor eszméid alpesorma szédít,
De a magasból szebb ez a világ,
S ki töretlenül törtet fel az égig,
Felejti útja meddő meredékit,
Melyen véréből nyílhat csak virág!

Ó szép voltál völgy, te szelíd szerelmes,
Hová szívem még halkan visszavon,
De a magasság egyre kedvesebb lesz,
Oly jó közel a kéklő végtelenhez,
Nevetni a leküzdött tájakon.

S ha fölzokognak a letűnt szerelmek
S fölzokognak az elmúlt tavaszok:
Mint tört játékán elméláz a gyermek,
Felejtek balgán küzdést, győzedelmet,
Csak azt tudom, hogy egyedül vagyok!

Ofélia

Míg Hamlet úr komor gyásszal vívódik
És fölharsog a nagy tragédia,
Sírjába süllyed szomorún dalolva
A szép, fehér Ofélia.

Ez Hamlet úr titkos tragédiája,
Hogy amíg rátör egy ádáz világ,
Nem látja meg a búsan rámosolygó,
A szép, fehér Oféliát!

Gotterhalte

Imádtam mindig a művészetet
S lelkem gyönyörrel hintázott örökké
Hullámain a klasszikus zenének.
Beethoven, bár Bécs adta, elragad,
S Wagner, bár lelke német, elvarázsol.
Hiszem, hogy a művészet tiszta vallás,
Melynek nemes, hódító kultuszában
Szövetséget köt minden érező szív.
- Csak egy zenét nem állhattam soha,
Csak egy zenét, amelytől lomha vérem
Arcomba szökken s szégyen és harag
Kettős villáma cikázik szememben.
Csak egy zenét, amelytől szörnyű rémek
Tolulnak égő agyvelőmbe rögtön;
Bitók, bitók és hóhérok s lakájok!
Ó szép e zene, mondják. Ámde szebb
A tört sóhaj a haldokló ajakról,
Amely szabad hazáért száll az égbe!
S bár klasszikusnak mondjad e zenét,
Összhangját rontja a halálkiáltás,
A puskadörgés, árvák, özvegyek
Hangos keserve és - a síri csend is,
Amelybe egykoron beléveszett!

Budapesti ősz

Sötét aszfalt. Őszi regg ólmos árja
Az aprókockás térre leszakad;
Hajnal fakul az esős éjszakára,
Már látom a komor, nagy tűzfalat.
Ködtől kopottan, ablakomra szállva,
Két esett veréb álmosan fecseg,
Lelkem kiréved a foszló homályba,
- Maradjatok itt, szürke verebek!

Valamikor a pitymallat sugárát
Ujjongva lestem iratos mezőn,
Hűs szél borzolta nagy kalászok árját,
A nap mosolygott és rá repesőn
Mennybéli kórus zendíté imáját
S a rét, az ég száz színben reszketett.
Most? Búsan zizegnek a villanylámpák,
- Maradjatok itt, szürke verebek!

Mintha minden gyász, amit általéltem,
Csöndes titokban fojtogatna most,
Mintha a ködök e magányos téren,
Lelkembe hamvaznák a bánatot,
Mely kihalt utcák során tovalézeng,
Mely szitáló közönnyel csepereg,
Magam vagyok ébren. Most ki se véd meg,
- Maradjatok itt, szürke verebek!

Rekedt a hangom. Nincs pacsirtadal már,
Csak álmodom mezőkről, éjszaka.
És fényt lopok kihamvadt alkonyatnál,
Oh én vagyok a szürkeség maga!
Olyan, miként ti. Villamos rohan már,
Fölbúg, sikongat! Lelkem átremeg,
A nagy kórusból csak e hang maradt már,
- Ti is elszálltok, szürke verebek!

Vita nuova

Örök tavasz,
Te sugároztad fényedet felém,
Életem reggelén.

Szabad jövő,
Hajnalod áradt mosolyogva rám,
Gyermekkor alkonyán.

Csöndes múlás,
Mely eszmelángot hamuvá temet,
Ez fojt most engemet.

Lassú halál,
Mely a nemlétbe csöndesen halad,
Álmomból ez maradt!

*

Emeld fel homlokod,
Kevély lélek, magasra törtető,
Dús eszmeforrás, szökj elő!
Enyém a diadal!
Bár minden vágyam semmiségbe hulljon
S minden örömre végalkony boruljon.
Örök tavasz,
Szabad jövő,
Mely behavaz,
Mely jőve jő,
Enyém, míg bennem egy parányi élet
Szikráját rejti a végtelen égnek,
Míg szebb világot tükrözik ragyogva,
Míg nézhetek a hívó csillagokra!

Milói Venus

A legszebb asszony - bús márványban élve,
A földi szépség istennő csodája,
Derűs habokból fönséggel kiszállva,
Dél napja csókolt egykor fényt fejére.

A századok hozzá rajongva jőnek,
Felé fog szállni vágya jövendőknek,
Heine legszebb könnyét sírta rája,
A Végzet is, kit megbűvölt a bája,
Megengedte, hogy szép legyen örökre,
Csak büntetésül - karját összetörte!

Dal a rózsákról

Most siratom az én ifjúságom,
Mikor minden virul a határon,
Mikor nyílik boldogan mosolygva
Nyári rózsa, piros nyári rózsa.

Tizenhat év fényével szívemben
A mosolygó őszről énekeltem,
De akkor még nekem is nyílt volna
Nyári rózsa, piros nyári rózsa.

Beköszöntött már a lelkem ősze,
A bú néki régi ismerőse,
Ahol járok, mintha hervadozna
Nyári rózsa, piros nyári rózsa.

De azért csak megleszek én szépen,
Rózsám is lesz nemsokára nékem,
Hűen, némán borulsz majd síromra,
Őszi rózsa, fehér őszi rózsa!

Kérdések

Mért van az, hogy aki mélységedbe láthat,
Aki egész szívvel méltóan imádhat,
Azt te vaskezeddel durván eltaszítod,
Lángoló szerelmét gyűlöletre szítod.
Mért van az, te zsarnok, te gyönyörű élet?

Mért van az, hogy aki önlelkét tagadva,
Cédán veti testét hiú forgatagba,
Azt te lágy szelíden simogatod szépen,
Örömek virágát kelted a szívében,
Mért van az, te zsarnok, te gyönyörű élet?

Mért van az, hogy én is tiporva, tagadva,
Áhítatos ajkkal hallgatok szavadra,
Hogy bár rámtapostál, csókolom a képed,
Örvényekbe dobva álmodom a szépet,
Szeretlek, imádlak, te gyönyörű élet?

Augusztus

Sötét szemem az éjbe réved,
Köszöntelek, dús álmú élet!
Ott künn a rózsák násza van ma:
Az örök vágynak diadalma!

Az éj szerelme szerteárad,
Mámor ölébe hull a bánat,
Halk dal száll, száll, erőre kapva
És szilajan törtet az agyba.

S a szentiváni boldog éjjel
Szűz fátylát oldja, bontja széjjel,
S én álmodom gyönyörűt, mélyet,
Felüled Élet, Élet, Élet!

Művészet

Kemény haraggal összeront a síkon
Két ércbeöltözött, sötét lovag
S míg csillagokat rúgnak a lovak,
Megindul a tusa, döntően, írtón.

Két lélek minden hősisége meggyül
S mint villámos tűz, csattan jobbra, balra,
Kigyúl szemükben a csaták haragja,
De nem rezzennek sárga félelemtül.

Ütemben cseng a kard, ám íme roppan
Az egyik vért, megdől a ló a porban,
S a kard, hulló csillagként száll szökellve

S az elbukó, míg ajka vérbe lábbad
S szemére száll már szárnya a halálnak,
Irígyen szól: "Művész vagy, Istenemre!"

Herakles

Mosolygó hérosz: irigyed s imádód,
Borús örömmel nézek én reád.
Nem ismeréd a meddő, méla álmot,
Szomjas szíved csak új merésre várt!

Izmos tagokkal mérted ezt a földet,
Viselte vállad a világot is
S bár megkarmoltak ádáz, sanda szörnyek,
Dicsőülés volt elmúlásod is!

Győztél. S amint a csillagos hegy ormán
Már elcsitult a vívódás, a kín
S árnyad suhant szűz Niké szárnyain:

Lelked utolszor szétnézett mosolygván
A földön, melynek vércsíkkal szegett
Porába dőlt száz dölyfös ellened...

Shakespeare

A kandallóban égnek a hasábok,
Már itt az alkony. Isten véletek
Napfényes erdők, tavaszi szelek,
Szép ifjúság, te rakoncátlan, álnok!

Már itt az este. A szőlőlevél is
Pirosra vált, az ég is rózsafényes,
- Az elmúlás ez, az emlékezés ez -
Már itt az este és már itt a tél is!

Motoszkál még fejében egy-egy ének,
Szelíd szonettek, mennydörgő szavak,
Melyekre taps reng és zeng száz ajak.

A kandalló kiégett. Itt az éjjel.
S a vak sötétben végsőnek világol
Két szép szem napja múltak tavaszából.

Ábrányi Emilnek

A Cézár ellen írt költeménye alkalmából

Horatius is Cézárról dalolt,
Művészi hévvel, hittel, lelkesedve,
De Cézár akkor népe sarja volt,
Népével egy volt óhajtása, kedve!
- Nem Róma ez! Cézár dícséretére
A vértanúkról mond itt dalt a bárd,
Horatius, ha már kevés az óda,
Philippinél hal, áldva a hazát!

Ó nagyszerű kép Róma hősisége,
Egész világ lábánál haldokol,
De nékem szebb vagy, vértelen szabadság,
Mely nagy szívekben, ott uralkodol!
Bitor hódítás nem tapadt reánk még,
Csak egyet kért e nép: az igazát!
A haladás lengette lobogónkat;
Világot védtünk: védve e hazát!

A haldokló Cézárok ünnepén
A lángoló költőnek gratulálok,
Eszmék után szomjúzó nép szivén
A költők lesznek mostan a királyok!
Remegő cárok a népnek rikoltják
Az "Ave Caesar" búskomor dalát,
A fenséges nép visszavívja végre
A Cézároktól bitorolt hazát!

Nevenapján

Ma, mikor leszáll a nyárutói éjjel,
Sírból is kiszálló szilaj szenvedéllyel,
Álmodó gárdája kirobban a rögnek,
A Kossuth sírjához őrt állani jönnek.

Vértanúk, honvédek, a piros sipkások,
Megszegik egy éjre örök álmodásuk,
Mind előrobognak, szárnyain a szélnek,
Tisztelegni híven a nagy népvezérnek!

És a síri gárda hadvezető lelke,
Egy haloványarcú, fiatal levente.
Csillagos dicsőség hinti fényét rája:
A világszabadság költő katonája.

És ama szent sírnál, körülfonva büszkén,
Föllobog a lelkük, a holt lelke üszkén,
S mint tavaszi szélben dúdolgat a nyárfa,
Rákezdenek hévvel arra a nótára.

Mikor elhal a dal, az az ifjú ember
Odalép a sírhoz boldog szerelemmel.
És az áldott rögre szilaj gyásszal hullva,
Bűvölőn zokog föl eltemetett búja.

"Népvezér eljöttem! Én vagyok a költő,
Magyarság hírének örök szárnyat öltő -
Nem tudok pihenni! Valami fáj, éget:
A legszebb dalomat nem mondtam el néked!"

Dalba fog. Hallgatja a föld is, az ég is,
Üdvösségben reszket a nagy mindenség is.
Lenn a nagy halottnak porló szive dobban,
Fiatal gyönyörben, tavaszi mámorban.

És a nagyszerű dal átszáll a világon,
Zsarnokok szívébe mint lidérces álom.
Igaz lelkek látják, büszkén mint dereng Ő,
Az Ember új napja: a szabad jövendő!

Egy régi nőnek

A múltak májusába
Eljössz-e még velem?
A múltak májusába,
Mely csupa szerelem.

Az én holt ifjúságom
A legszebbik halott,
Az én holt ifjúságom
Vígan föltámad ott.

Az én tűnt édenkertem
Csupán neked terem.
Az én tűnt édenkertem
Az első szerelem!

Haláltánc

Ki hallotta a temető dalát?
Fojtva, sikongva szól,
A föld mélyébe ásott árva vágy
A horpadt hant alól.

Ki hallotta a temető dalát,
A szűzek énekét?
Remegőn, meddőn föleseng a vád
Termő élet, feléd!

Szívem: dalos, virágos temető
Ringasd a holtakat,
Ti árnyak, álmok, vágyak, átkok
Csituljatok alant!

De profundis

A mélyből jöttem. Vár rám a magas,
A diadalmas, a tűzsugaras.

A mélyből jöttem, az égbe török,
Vár rám az élet, a boldog, örök.

A mélyből jöttem. Ott minden sötét,
Ott örököltem gyászok örökét.

A mélyből jöttem. Ott fojtó a lég,
Mindig sötéten, egyedül valék.

A mélyből jöttem árván, szomorún,
Hogy átvergődjem az örök borún.

Hogy születésem gyászán győzve én,
Meghalni tudjak az élet hegyén!

Hajnal

A tegnapot most váltja föl a holnap.
Sötéten silbakolnak még a fák.
Az út köves, házszegte pusztaság.
Utolsó fénye húny a csillagoknak.

A karavánja jár e pusztaságnak.
Némán söpörnek. Ködbe vész a por.
Halk hamvazás dereng az ég alól.
A nap, a nap! súgják a sanda árnyak.

És gyors ütemben ébredez a forma,
A szín, a hang - dóm és gyár büszke orma
Az égbe barnul és dalolni kezd.

Harang és kürtő szólal, a siket,
Vak éjszakát riasztva hosszú jajjal.
Az élet fölzeng: itt a drága hajnal!

Cézár halála

Meghalt a Cézár. Kongva-bongva búgott
Nagy Róma tornyain a gyászharang,
De a szorult bús szívek mégsem érték
A ceremóniás és zagyva zajt.
Gyászolt az udvar, ámde a szegény plebs
Az őszfejű zsarnokért mégse sírt.
S amíg örült a nép, őt eltemették
Az ősi spanyol etikett szerint.

Meghalt a Cézár. A nagy kripta-ajtó
Zörögve zárta el hűlt tetemét
És lelke fölsuhant a kék magasba,
Ahol a mennybolt gyémántfényben ég.
Két szolga tárta föl aranykapuját,
De szíve vert remegve és vadul
És arca elsápadt, hogy föltekintett -
A trónon ült a mennydörgő Hadúr.

Hadúr fehér szakállát símogatta,
Szólt nyájasan: - Jőjj csak fiam közel,
Adj számot a sáfárkodásaidról!
Téged küldöttelek népemhez el...
Adtál-e balzsamírt égő sebére,
Mikor jogért emelt kevély szavat?
Viselted-e gondját ama hazának,
Mely megtörik, de akkor is szabad?

Beszélj, fiam! Vaj' röpköd-e honodban
Az égre vijjongó kevély turul?
Szerettek-é az árvák és szegények,
Míg tégedet ismertek ott urul?
Kezedben, mondd, igaz volt-e a mérték,
Segítettél-e Róma nagy sebén? -
Tisztelted-e a rómait, beszélj csak,
Mert - tudd meg - ez a büszke nép enyém!

Nem szívtad-e ki a vérét, velőjét,
Mikor remegve haladásra tört?
Álnok mosollyal, kétszínű kacajjal
Nem enkezed emelte rá a tőrt?
Hogy kért a római nép milliomja
S egy szent imádság sírt az ajkakon,
Nem mondtad-e önhitt, üres beszéddel:
"Dőlj porba Róma, mert én akarom"?

Beszélj, fiam! A héroszok hazáját,
A büszke Rómát megbecsülted-e?
Mi volt előtted szentebb: a lakáj-nép
Vagy a nagy millióknak élete?
Hizlaltad-e a gyávák légióját,
Megbüntetted-e a tányérnyalót,
Szeretted-e a büszkét, a nemest, jót
És nemcsak azt, ki gyáván meghajolt?

Nem állt-e így előtted Róma egykor,
Ki büszke arccal kérte a jogát?
Hallgattad-e fájó panaszszavuk, te
Cézár valál, vagy aljas porkoláb?
Törtél-e nemzetemnek életére,
Féltél-e, hogyha rácsapott veszély?
Nagy népbíró úr, nemzetek vezére,
Mi jót tettél, míg úr valál? Beszélj!

Várt, várt Hadúr, de Cézár szótalan volt,
Remegve összekulcsolá kezét,
Fehér színű ajkán ijedt zavarban
Félelmesen vonaglott a beszéd.
Hadúr dühödten toppantott a lépcsőn
S csak a szemével mondá meg neki,
Hogy hallgatása szótalan ítélet
S ne védekezzék - úgyis ismeri.

S villámhajító ujjával sötéten
Kimutatott a csarnokok felé,
Hol rőt bíborban állt a tűzkemence,
Amely az elkárhozott lelkeké;
S teremrázó léptekkel elhagyá őt...
S magába' volt a cézárok fia.
Ő is körültekintett, majd elindult -
És véget ért az audiencia...

Az örök visszatérés

A hindu bölcsesség nyugodtan így beszélt:
Nirvána szent köde örök ölébe zár,
Nirvána szent köde, mely minden lényre vár,
Mely álommá teszi az Időt és a Tért!

Álomnak árnyai bolygunk mi idelenn,
Hol minden változó, örök csak a mulás,
Árnyak, kiket a lét Álmokkal fölruház,
S ez Álmok: a remény, emlék és szerelem.

S a büszke tudomány, amely alázatos,
Szomorún válaszol: Nirvána is mese,
Vigasztalás neked, ember, nincs semmise,
Sebedre örök írt az elmúlás se hoz.

Örök minden atom és minden fájdalom,
Volt minden idelenn, mi ezután leszen;
A gyász és a vigasz, halál és szerelem;
Mindig föltámadás van mindenik napon.

Az örök haladás: dicső agyrém csupán,
Örök forgás e lét; az állat visszatér,
Vasketrecébe zár az Idő és a Tér,
Agyad meddőn eseng a Nirvána után!

Édesanyám

I

Ha lesz dicsőség, mely fejemre fonja
A martíromság büszke pálmaágát,
Ha ünnepelnek s megszeret az élet,
Míg a nem ismert mámor üdve jár át:
Fölvillanó szemekkel én csupán csak
Téged kereslek, szenvedő madonna,
Bús özvegységnek áldott hordozója,
Anyám, fölnézek a te homlokodra,
Hol a dicsőség koszorúja helyett
Nehéz robotnak ráncait találom,
És fölteszem rá büszke áhítattal
Ujjongó dallal minden szál virágom!

S ha káprázattá foszlik a dicsőség,
S örök robottá, ami alkotás még,
Ha mindhiába tenger küzködésem,
Ha én is, én is szürke árnyra válnék,
Bár fájna, hogy az álmaim kivesztek,
Hogy nincs, ki rózsát bús utamra hintne,
Megvígasztalna, hogy érted rajongtam,
És érted lettem olyan árva, mint te!

II

A lelke: lelkem. Mélázó, borongó -
És benne sok dal él, titokba zsongó,
El nem dalolja, rejtegeti mélyen,
De én szeméből valahogy kinézem.

A lelke: bánat! Annyi minden érte.
Nehéz özvegység rászakadt fejére,
S míg én betegen, búsan tovább éltem,
Ő imádkozott és szenvedett értem!

A lelke lelkem! Ő mind nékem adta
Mi benne szín, fény. Én áldom miatta
És el nem sírt könnyűit dalba sírom
És el nem mondott bánatát megírom!

Az élet hegyén

Mondotta Jézus: "Le a völgybe nézz,
Ott vergődik a fáradt szenvedés.
Míg könny pereg, vér foly, míg ide téved
Egy tétova sóhaj: én addig élek!"

Így szólt Zaratusztra: "Fönn a hegyen
Vívódik a Nagyság, bús idegen,
Míg vágy fogan, mámor gyúl, ide téved
Egy pogány ujjongás: én addig élek!"

És monda Jézus: "Míg ide jutott,
Miért borult el fényes homlokod?"

Szólt Zaratusztra: "Titkos szenvedésben,
Melyet meggyilkolt az én büszkeségem!
De a te lelked szomorú miért lett,
Szomorú mindhalálig?"

És Jézus szól, míg szava könnyre válik:
"Az öröm miatt, mit megölt hitem!
És hogy nem ért bennünket senkisem..."

Egy fiatal öngyilkosnak

Boldog halott. Vád és virág takar.
Eljátszottad az életet hamar.
Álmodni tudtál, felébredni nem.
Szíved - a boldog - íme már pihen.

A kishitűség káromol s imáz,
De téged már nem bánthat semmi láz.
Nem hallod irigy bánatom szavát,
Élő szívemre visszahull a vád.

Kontárja az életnek, én szegény,
Mélázom a szerencse végzetén,
Mely néked üdvöt és halált adott,
Nekem csak meddő, tengő bánatot.

Én bölcs bolond, ki holt eszméknek él
S fölötte a teremtő szenvedély
Elszáll ijesztő üstökös gyanánt:
Tanulnék tőled életet, halált,

De késő már a boldogság nekem,
E rózsaujjú, ifjú idegen,
Ha megtalálna, elfordulna tán
És megriadva nézne vissza rám.

Kiss Józsefnek

Öreg poétám, te kis szürke ember,
Az októberi bús alkonyaton,
Amint itt gubbasztunk égő szemekkel,
Életed titkán csügg gondolatom.

Ó mennyi dallamtól zsongott a lelked,
Hogy szórta szíved fényét, melegét.
Örök tavasznak illata belengett,
Örök hír szárnya csattogott feléd.

Pogány mámortól hányszor ittasultál,
E kurta élet hány tapsot adott
És mennyi gyászt, kudarcot és lemondást,
Meddő borongást, tenger bánatot.

Mégis szívedben bizton élt a sejtés,
Hogy a te dalod nem halkul soha.
Hogy benne fog ujjongani, zokogni
A jövendőség gyásza, mámora.

Fejedre hinté közöny és gyűlölség
S a szálló idő az örök telet,
Ó de szívedben százszor színesebben
Bontja rügyét a tündér kikelet!

Alkonyati órák

Alkonyati órák, ti vagytok enyémek,
Mikor rózsafényben fölragyog a lélek
S múltak tavaszából egy dal erre téved.

Ti vagytok enyémek, alkonyati órák,
Mikor enyhe bánat bársonya hajol ránk
S pompázva kinyílnak a nagy álomrózsák.

Így szeretnék egyszer e tájról elmenni,
Színből, fényből oda, ahol szürkül a semmi,
Madárként az ágon, dallal elpihenni!

Ó, de addig várnak sötét őszi éjek,
Lehervasztott vágyak, lekaszált remények,
Míg örök borúval tart e kurta élet!

A hegyi beszéd

A Genezáret holdfényes vizén
Mint néma hattyú, halkan ring a csónak,
Fáradt halászok félhangon dúdolnak.
A Mester arcán boldog égi fény.

Ragyog a hegy ezüstös glóriában,
A ciprus bűvös illatot lehel,
A hold az ég tetőin vesztegel,
Köröskörül tavaszi újulás van.

Szöllő virágzik dús lankásokon
S a kékes árnyból, távol ormokon
Nászdala búg az ittas gerlicéknek.

A földre ráborul egy mély igézet,
Jézus lehúnyja nagy, sötét szemét:
Halkan fölcsendül a hegyi beszéd.

Nagyvárosok magánya

Ismeritek a bérházak magányát,
Kongó szobák sötétes odvait?
Minden oly álmos, bágyatag, avitt,
Komor falon a járók árnya száll át.

Ismeritek a bús vasárnapot,
Mikor távol zenén álmodozva,
Sötét óráknak nincsen vége, hossza
S álmot szövünk, mint hálót sző a pók?

Ismeritek az őszi éjszakát?
A nagy udvar mélyén platánfa gyérül,
Álmodozva lustán fényrül, színrül, égrül.

S míg elfog a derű nosztalgiája,
Zokogni hallod halk eső dalát
S elalszol fáradt gyásszal, összefázva.

Pilátus

Pilátus mondá: Én téged szeretlek,
Te nagyszemű, te szomorú eretnek,
Beszéded formás, ékes és velős.
Oly idegen és mégis ösmerős!

Sokrates szólt így és Virgil dalolt.
De igazságod mégis csak koholt!
Az istened szép és eszményi tiszta,
De a meséket majd ki adja vissza?

Elmés, okos vagy. Mégse vagy te bölcs!
Nincs olyan állás, amelyet betölts!
Kissé nagyon merész a szárnycsapásod,
Igen magasból nézed e világot!

Az ítélet kész! Tenni mit lehet?
Nagyon sajnállak. Nos hát, ég veled!
- Én Sokratest fölötte kedvelem,
De mégis, Caesar az én emberem!

Ave

Üdvözlégy, Alkonyat! Árnyak processziója
Mélységes némaság, mely kérdez és felel,
Üdvözlégy, titkokat megoldó boldog óra,
Melyben fáradt szívem pihenni réved el.

Ó áldott pillanat, mely föllobbantja bennem
Az elhunyt tüzeket, kiégett napokat,
Máglyává lesz szívem, hol elhamvad szerelmem
S fönixként ragyogón, fiatalon fogad.

Szent perc, köszöntelek. Most félre a világtól,
Mely zaklat és zajong; enyém az a világ,
Hol minden béke, csönd. A szürke Mája-fátyol
Egy percre fölszakad és közel ér a távol,
Hol élnek, amik itt csupán - melódiák!

Klytemnesztra

Klytemnesztra, te éjfélarcú asszony,
Meggyógyulok a gyáva gyöngeségtől,
Ha csak bús főm márványválladra hajtom,
Klytemnesztra, te éjfélarcú asszony!

Klytemnesztra, az árnyékok gyötörnek,
Egy ölelésed megváltana engem,
Bár érckaroddal bordámat betörjed:
Klytemnesztra, az árnyékok gyötörnek!

Klytemnesztra, te szépség szörnyűsége,
Ha megfojtanád lelkemnek kígyóit,
Rám szállna az a nagy halotti béke:
Klytemnesztra, te szépség szörnyűsége!

Phaethon

Tajtékzó paripák szaladnak át az égen,
Szikrázó szekerén harsogva száll a Nap,
Ösvényén kétfelől tűzrózsák hullanak,
Ujjongó Phaethon gyeplőt ereszt merészen!

De íme: zökkenés, de hallga: a kaosz
Föltámadt szörnyei dörögnek zúgva, bőgve,
Megroppan a szekér örök mélységbe dőlve,
A horkant paripák kantárja szakadoz!

És míg a szörnyű gömb vörös lángot dobálva
Isteni ívet ír az égő Óceánba,
Fiatal Phaethon alakja tündökölve
Örök fény közt suhan a sötét semmi-ölbe.

Óda Dionysoshoz

Hatalmas izmú hős, víg isten, földre szálló,
Mámor barátja te, az élet szeretője,
Kinek királyi bot a termő szőlőtőke,
Feléd cikáz e dal, elégiára váló.

Az volt a szép világ, az élet és a mámor,
Az öröm himnuszát ujjongni szilajon,
Szent táncot lejteni a nevető napon,
Nem félni bánatok sápasztó alkonyától!

Pogány volt ősöm is, a barna tűzimádó,
Pirosló hajnalon a nap felé kiáltó,
Én is, a szomorú, én is pogány vagyok:

És bár köd és ború szürkén szívembe szállong
És bár minden napom egy evoét temet,
E dalt elsírom és benne - lelkemet!

Epitáfium

Mért nem maradtam szűz öledben,
Szent semmiség, mér nem maradtam én még,
Terülne rám jövendők szemfedője,
A szivárványszínt foganó fehérség.

Nem bántanának durva színek,
Hazug igék és csontosöklű tettek,
Nem érzeném száz titkos gyászú órán,
Hogy most temetnek, engemet temetnek.

Jövendő asszonyoknak csókját
Sóvárgom olykor, nagy pillanatokban
Csillaghideg szerelmű asszonyoknak,
Kiknek szíve szívemmel összedobban.

Ha újra visszajön a lelkem,
Beteg fogantatással jön világra,
Bénává, bússá, borússá fakítja
Múltamnak árnya, kísértetes árnya.

Fidiász a népnek...

Börtönbe dobtatok. Formátlan szürkeség
Örökös árnya föd és testtelen magány.
Lomhán szállong tova nagy, néma éjszakán,
Míg künn szobraimon új nap szerelme ég.

A népem elhagyott. Vésőm már nincs velem,
Karom meddőn lendül a szürkeségbe föl,
Rá a rozsdás bilincs vasnevetésbe tör.
Oda márvány, élet, teremtés, szerelem!

De az elefántcsont és arany remeke,
Melyre ráragyogott az istenek ege,
Az olimposzi fő derűsen él tovább.

S fenséges mása fenn a fényittas egen
Rá visszamosolyog gyönyörűségesen
S bámulja művemen kupolás homlokát!

Himnusz az emberhez

Az emberhez száll himnuszom ma,
Hittel hadd harsogom dalom,
Nagy ismeretlenek helyében,
Dacos fejem meghajtva mélyen,
Szelíden és örök reményben
Ez ismerőst magasztalom.

Tudjátok-e, hogy mi az ember?
A por s a végtelen fia,
Istent teremtő földi szellem,
Kemény pöröly vasvégzet ellen,
Ezer fönséges küzdelemben
Viaskodó harmónia!

Nézzétek: izzad tar mezőkön,
Sarcol a rögből életet,
Nap égeti és tüske marja,
Tépázza ég és föld viharja
S a jövendő útján haladva
Csókolják fény és fellegek!

Nézzétek: napba törtetően
Mint épít büszke kupolát,
Egekbe lendül lelke, karja,
Kőhomloka, ércakaratja
Győzelmesen lendül magasba
És mélységekbe száll tovább!

Ember! Hittel hiszek tebenned,
Ember! Forrón szeretlek én.
Te nyomorúságos, hatalmas,
Te végzetes, te forradalmas,
Te halálban is diadalmas
Utód az Isten örökén!

Megy a hajó

Kürtőhang búg a mély, fekete éjbe,
Panaszos búgás, ködben elhaló,
A titokterhes ismeretlenségbe
Lomhán indul az utolsó hajó.
Egy piros kendő még lobog a szélben,
Egy asszony a parton még integet,
De búcsúszava elhal a vak éjben
És zokogása, a szárnyaszegett!

Egykedvűn áll a kapitány a hídon.
Vén, viharverte, vaskezű legény,
Nem csillan könnyű a szemébe' titkon,
Nem rejtezik vád szíve rejtekén!
Pedig alant, a szűk hajófenéken,
Magába fojtva gubbaszt száz sirám,
Míg fönn egy távol viharnak szelében
Új csillagon csügg a vén kapitány.

Mennek, sietnek. A bihari róna,
Kúnság, Bánság pusztája elmaradt.
Nem tart velük, csak egy rög és egy nóta,
Mindent beföd a szürke alkonyat!
Az égnek pásztortüzei lobognak,
Aranymezőknek délibábja int
S a fáradt, béna, néma magyaroknak
Egy új világ harsogja dalait!

A költő is megy. Hisz viharmadár volt
S jeges közönyben szárnya elfagyott.
Ő is nézi a fedélzeten állva
A hideg fényű, sarki csillagot.
Könnyű az égen némán tündökölni,
De dalos ajkkal lenn hallgatni fáj,
És koldús Lázárként koncért pörölni,
Mikor a lelkünk dús álmú király!

Hát menjenek! Hagyják el ezt a tájat,
A lusta ködöt, a meddő avart,
Ne hallják tar gally őszies sirámát,
Ne lássák lassan tűnni a magyart, -
Mint gyérül egyre, vad vízként kicsapva
Szűk Európa irígy szigetén...
Mint borul rája enyészet homokja
És siratatlan' mint vesz el, szegény!

(Minek szaladtok el...)

Minek szaladtok el, ti szépek?
Te pillanat, te álom, te élet,
Minek szaladtok el, ti?

Minek oly szép a lány, az álom,
Hogy félek tőle, ha megtalálom,
Hogy nem merek szeretni?

Minek fájt oly nagyon a lelkem,
Mikor a legszebb lányra leltem
S mért nem merek feledni?

Mért von felé hiú, vad áram,
Hogy megtaláljam, hogy megimádjam
S ne merjem megszeretni?

Lángolni jöttem...

Lángolni jöttem én közétek,
Ti fázós lelkű emberek.
S míg öntüzem lassan eléget,
Elérem az örök telet!

Olvasztgatom a többieknek
Kérges szívéről a fagyot,
De szürke lelkek szürkesége
Megvesz és majdnem megfagyok!

Szerelmem tűzhányó hevével
Szórom a gyűlölet kövét,
Ó mert vakító lánggal égtem,
Azért vagyok most oly sötét!

Mint fáradt meteor, csavargom,
Termékenységet keresőn,
Vad vággyal hullok a kopárra,
Új életet esengve hőn!

Hiába itt minden melegség,
Kevés az örök tavasz itt,
Hogy jégszívekből, kőszívekből
Fakassza tündérálmait.

Úgy járok én e zord tömegben,
Mint napsugár a sarkokon,
Pólusain tenger közönynek
A fényt büszkén ragyogtatom:

Balvégzetem vak éjjelébe
Szívem ezer sugára száll;
Lobogjon lelkem, ha kilobban,
Legyen a vége: tűzhalál!

Ősöm

Valami igric volt az ősöm
A nagy keleti pusztaságon,
Valami kóbor, szabad igric,
Ki élt nótázón, napimádón.
Valami igric volt az ősöm.

A nagy keleti pusztaságnak
Mélázó lelke bennem él még,
Messzeségbe csapongó lelke,
Ragyogó dele bennem él még
A nagy keleti pusztaságnak.

Az én bús vándordaru lelkem
Itthagyja gyakran gyásza őszét,
Kószál betaposott síroknál
És elsiratja szilaj ősét
Az én bús vándordaru lelkem.

Ha kondul majd ama nagy óra,
Keletre néz turáni arcom
S valami ősi melódiával,
Pogány nótával csak elalszom,
Ha kondul majd ama nagy óra!

Szokratesz

A "Görög Szonettek"-ből

Az apja szobrász volt. Márványtömegből
Heroszt és istent formált könnyű kézzel,
Heroszt, ki istentetteket merészel,
Istent, ki emberként leszáll a mennyből.

Az apja szobrász volt. Ő maga gyönge,
Az orra tömpe és a karja lankadt,
Iromba kőn ő nem vesz diadalmat,
Márvány helyett tán suta karja törne!

De a szemében, ó de a szívében
Az apja lángja ég szilajan, épen
S a lelke lendül, bár lehull a karja,

A heroszt s istent nem kőből faragja,
De lelkekből. Dús igéjére lesz
Kő helyett: Plató s Arisztótelesz.

Magányos úton...

Magányos úton építek egy házat,
Betérhet hozzám, aki erre fárad,
Aki dalolva, virágot keresve,
Eltéved a mély életrengetegbe.

És őszi estén, míg az avar sír majd
S utolsó szirma hull a rózsáimnak,
Magányos vándor, múltakba révedve,
Emlékezik majd egy tündérszigetre.

És hírt hoz nékem élet tengeréről,
A csodaszépről, távoli tündérről,
Kit idevárok és aki nem jő el,
Csak egyre szépül a szálló idővel.

Gellért püspök

Pogányok közt töltött éjet, napot,
A farkasok közt járt Gellért, a pásztor
És kimerülve harctól, virrasztástól,
Pihenni tért tornyos Csanádba most.

A Megfeszített képén elborong
És a zsolozsmát egyhangún mormolja.
Az alkonyat gyászleple száll a dómra,
Künn vakkantanak a komondorok.

De ím a mélyből hangos nóta szól,
Egy szolgálólány malmot hajt s dalol.
Valami pogány nóta, de mi szép!

Gellért dobogni érzi nagy szivét:
Tüzes varázzsal, bűvös áradattal
Vérét pezsdíti a szilaj magyar dal!

Géza király

Tündöklő víziók visszfénye ég szemében,
E nagy árnyékvilág oly szomorú neki.
Barátai: sápadt martírok lelkei,
Akikkel társalog zimankós, barna éjben.

Rá vár a korona, e gyémántterhes ékszer,
Mely szédülő fejét vaspánttal átszorítja.
Mozdulatára vár a pártos, marcona szittya,
Csataszomjas lován megvívni ellenével!

...A püspök hangja szól, a mély orgona búg
És kondul a harag s ő érzi, mily hazug,
Mily balga és hiú ez a világi lárma

S amíg a korona érinti homlokát
Kék tömjénfüstön és misztikus árnyon át
Mosolygva hallgat a szeráfok kardalára!

Mátyás király

Nézd Donatello márvány vésetét,
A karvaly orrt, a dactól görbe ajkat,
Mely gúnyt nyilazva sújt, bár csukva hallgat,
Nézd a szemét, mely fényes és setét!

Ez ő! Rőt múltunk ércizmú magyarja,
Királyi holló, mely nyugatra tart,
Mely fölgyújtja a bús magyar avart,
Mely a jövendőt lángolón akarja!

Pusztára épül tündérpalotája,
Plutárkot érti és Cézárt csodálja
És elmereng olasz kéz remekén.

De garaboncásként viskóba járva,
Míg írt keres az árva pór bajára,
Érezi, hogy mily magányos szegény!

A költő szól

Hallottál a mesék királyfiáról,
Ki három évig elbűvölten élt,
Kitől öröm, szerencse tovapártolt
S vad rengetegbe ölte életét?
Úttalan úton járt nagy messzeségben,
Érdes darócban, árván, szomjan, étlen,
Szomorúságos nótákat dalolt,
De mégis - mesék királyfia volt!

Hallottál a titokzatos szigetről,
Hol örök nyár él, örök szerelem,
Halkhúrú hárfán szól a szél az erdőn
S a csudáknak kék virága terem?
A többi ember járhatja az élet
Ezer ösvényét, arra sohse téved,
De a királyfi egyetlen szaván
Fölépül az a csudatartomány!

Ha hittel csüggsz az én szívem meséjén,
Jőjj! Vár reád a bűvös kikelet,
Csak az élet mély erdőinek éjén
Bizton hajlítsd szívemre szívedet!
Meglásd, dalomra száz visszhang figyelmez,
Sötétlő erdőnk egyre fényesebb lesz
S mire a rontó bűvölet lejár,
Ránk a dicsőség diadémje vár!

Kérdés

Nagy ismeretlen, ó mondd meg nekem,
Magányos-e a szörnyű végtelen,
Egyedül állasz a világ fölött,
Mint óriás rab, örök számüzött?

Mikor teremtő szent láz tüze éget,
Nem kutatod-e át a mindenséget,
Hogy valakire lelj, aki megért
S veled csodálja lelked remekét?

Nem dobban-e meg óriás szived,
Mikor szavadra egy világ siket
S csak tűnő törpék néznek lábaidra,
Egek egébe néző örök szikla?

Talán szíved nincs. Közönyös szemed
E mély világ titkára rámered
S mint kevély jéghegy, csillogva úgy néz le
Hervadt rózsára, eltiport vetésre?

Maris

Cselédünk volt. Olyan, mint a többi,
Paraszti, dolgos. Nótákat dalolt.
Vasárnap hosszan szokott fésülködni:
Kimenő napja volt.

Egy katonát szeretett, aki hozzá
Három nagy évig hűséges maradt
S ki szép levelet küldött neki százat,
Virágos, rímes szavakat.

Vasárnap volt, kora tavasszal,
Maris a konyhában fésülködött,
Álmosan, lustán s álmodozva babrált
Nagy, kenderfürtei között.

Én, kisfiú, egy levelet betűztem,
Becéző szókat, szerelmes igéket
S ahogy a nagy, beszédes csöndben ültem,
Kezem mezítelen vállára tévedt!

Megcsapott nehéz illata hajának,
Rózsás színű lett tőle a világ
És gyermekszívemben tüzesen, lágyan,
Egy érintésre, egy cirógatásra
Fölbúgtak az első melódiák!

Csönd

Az aranyos mennyezet fele zsongva
Az óriás, üres templomhajóba'
Még ott suttog az elszálló ima.

Piros sebeit némán viselvén,
Mennyei búsan mosolyog keresztjén
A boldogságos Miriám fia.

S az áhítatot teregető csöndben,
A tömjénterhes, lilás levegőben
Szirmát bontja a rosa mystica!

Dal

Emlékezem bárányfelhőkre,
Átsuhanókra lágy egen,
Álmatagon, árván menőkre,
Bárányfelhőkre, eltűnőkre
Emlékezem, emlékezem.

Emlékezem világos éjre
Tavaszt lehellő réteken,
Csillagvirágra, csodakékre,
Tavaszégre, álomvidékre
Emlékezem, emlékezem.

Bánkódva alkonyárnyas órán,
Míg száz vád bánt, száz gyötrelem,
S baljós, bajos bánat hajol rám
Alkonyórán, aggón borongván
Emlékezem, emlékezem.

Tristia

A szép gyerekség eltűnt édenében
Vadrózsát szedtem napsütötte réten
S elkóboroltam ismerős vidéken.

És hazatérve esti harangszóra,
Már elfonnyadt a színes réti rózsa,
Óh emlékszem az első bánatokra;

Hogy a rózsák is mulandóan szépek
S hiába virítanak messze rétek,
Az én rózsáim sorsa az enyészet.

Később a rózsát lányarcon csodáltam,
Első ifjúság viruló korában,
Első szerelmek múló mámorában.

De nyitva már az élet méla titka,
Hogy nem viszünk el semmit sem a sírba,
Hogy elmúlás van csillagokba írva.

De azért mégis, engedjétek nékem,
Ti örök rózsák egy nagy, örök réten,
Hogy ezt a múlást szomorúan nézzem,

Hogy nem gondolva a felhők fölöttre,
Borongó szívvel boruljak a rögre,
És boldogtalan legyek itt örökre!

Ovidius

Ti kóbor fecskék, Rómába menők,
Hozzátok hírül majd nekem,
Ragyog-e még az örökkék azúr,
Lobog-e még a szerelem?

Hatalmas Cézár uralkodik-e,
Hódol-e még a kincses száz sziget,
Rubintos lányok, csókos asszonyok
Cserélgetik még a szíveiket?

*

Ti kóbor darvak, Rómából jövők,
Ó, mondjátok csak, mi hír ott,
Virul-e még az orgonás tavasz,
Mely nékem virított?

Győzelmes Cézárt istenítik-e
Az aranyszavú költő dalai
És kinyílnak-e csillaghímes éjjel
A szeretők ablakai?

Hej, amíg én itt rőt ködök között
Tristiát költök aranyak hiján,
Melyik poétát tanítgat dalolni
S ölelni az én Júliám?

Új szonettek

I

Nagy, szürke rajban, egyhangú morajjal
Szállnak, csak szállnak tétova napok,
Kopnak, kopnak az óramutatók,
Szürkül az alkony és szürkül a hajnal.

Ó rohanó napok nagy légiója!
Elhantolt idők, elhagyott terek!
A homokóra lomhán csak pereg
S örök homok vár lenn a rosszra, jóra!

De néha... egy perc játéka csupán csak,
Szivárványos lesz ege a múlásnak,
Hallik a mindenség melódiája...

S a szürke Én, száz gond betege, rabja,
Belát egy üdvösséges pillanatra
A végtelenség büszke távlatába.

II

Ismeritek az érckarmú lidércet?
Agyunkba markol és mi futni tudnánk,
De megkövült kín szörnyű árnya hull ránk
S fölöttünk csattog keselyűd, vad Élet!

Jön éjszaka, mikor lelkünk kigyúlad
S villámos fénnyel a jövőbe lát
S dermedt bánattal, sírva néz reád
Ó éj, ki szemed rémülten lehunytad!

S élünk tovább és vánszorgunk odább,
Futunk. Megállunk. Várjuk a csodát,
Hogy meggyógyít a Tavasz és az Élet,

A Szerelem, a Boldogság, a Fantom!
Ügetnénk egyre, por lep és nap éget
S ama napon megállunk ama parton!

Simon Péter

I.

János 12, 10-11.

Szólott a hadnagy: Célozz! Jézus állott
S aki megváltja majd e rongy világot,
Sápadtan, nyugodtan előre lép,
Fölveti szép, szőke, szelíd fejét
És szól: "Le a fegyverrel! Én megyek!"
És indul. Utána a hadsereg.

Csak Péter, akiben kis szittya vér volt,
Gondolta: "Hát az egész csak ezért volt?"
S Malkust, a szolgát úgy csapta fülön,
Hogy a szegény fül elrepült külön.
"Megváltás ide, megváltás oda!
Nekem elég volt. Nem oda Buda!"
Jól mondta Ahazvér, a csizmadia:
Szegény ember dolga csupa komédia!
Nyakunkon a római imperátor,
A papi fejedelmek, a kurátor,
A tizedes, a százados, legátus,
Irástudó és Pontius Pilátus.
Barabás ordít s szabadon bocsátják!
És elveszejtik az isten bárányát!
Nyolc boldogság jut itt csak a szegénynek,
Meg a menyország! Az úré az élet!
Jézus Péterre néz. Jézus nem válaszol.
Eszébe jut egy koldus ács valahol.

II

Máté 26, 69.

Tavaszi éj volt. Hűs szél szállt nyugatról.
Simon Péter az ugaron barangolt.
Názáretit a hadnagy elvezette,
Talán ítéltek is már ő felette!
A papi fejedelmek udvarán
Tűz pattogott, szikrázott szaporán.
S a tűz körül, vöröses fénybe mártva,
Katona, szolga lebzselt, a hajnalt várva!
Jött Simon Péter és közébük állott,
Megkérdezett egy vihogó szolgálót:
" - Hány óra? Hol lehet mostan a Mester?"
A szolgáló rábámult nagy szemekkel:
" - Uram, nem vagy-e tanítványa tán?"
Péternek ránc gyűrűzik homlokán,
De nyugodalmas hangon feleli:
" - Nem voltam soha senkije neki,
'sz ő alvajáró. Aszondják: bolond."
...És megpiszkálva a zsarátnokot,
Mellé simul, gubbasztva, melegedve,
Megoldódik a nyelve és a kedve.
...Kakas kukorékol. Már itt a hajnal.
Az ajtó döng. Sápadtas, fényes arccal
A názáreti vörös ingben lép ki:
Katona, szolga mind riadva nézi.
Ő könnyei közt mosolyogva lépdel,
Péterre néz. És nem néz vissza Péter!

Anakreoni dal

A színes éjszakában
Robognak a batárok
És bennük buta bárók
A színes éjszakában.

Nekem is volna jussom
Batárok mélyin ülni,
Csókolni és örülni
Nekem is volna jussom.

Illatos kis szalonban
Folyik a bor, a tréfa,
Csók csattan néha-néha,
Illatos kis szalonban.

Nekem is volna jussom
Az Életet ölelni!
Az Életet ölelni
Nekem is volna jussom!

Ti néma, béna nóták,
Miért, kiért dalolni,
Epitáfiumok ti,
Ti néma, béna nóták!

Nekem ne volna jussom,
Az Élet igricének,
Ti jámborok, ti vének,
Hogy éljek, éljek, éljek,
Nekem ne volna jussom?

Haza...

Már dalolnak az út mentén a nyárfák,
Már száll a szélben a futóhomok,
Már szürkülnek a méla tanyaházak,
A vonat füstje a földön borong.

Már integet magányos némasággal
Az a tájék, mely mindig visszavon,
Az a tájék, mely elértette mindég
Az én rokontalan, nagy bánatom'!

Magányos puszták fiának születtem,
Delelőn lomhán mélázgatni, én,
Végigterülni jegenye árnyékán
S álmodozni az alvó föld szivén.

Elborulások fiának születtem,
Kit nem ismert bánatok árnya nyom
S hervadt levéllel takarózva hervad
Őszök ködében a rőt avaron

Kivert egy átok zsivajba, kacajba,
Most hazatértem, most köszöntelek,
Mint elszáradt kóró, ha visszaszállong,
Bánatos rónák, bús testvéretek.

Borulásos órán

Az üdvösségből mindig kitagadva,
Fáradtan léptem csüggesztő utakra.

Pusztaság pacsirtájának születtem
És viharok vándormadara lettem.

Másoknak nyitja kertjeit az élet,
Enyém csupán egy hervadó vidék lett:

Emlékek avarában járok egyre,
Felejteni tanulva s nem felejtve.

Ó gyér emlékek, elomló bokréta,
Szívem csaló igézet vonja néha:

Az Élet nagy, szabad útjára lépni,
Nyíló rózsáit nyíltukban letépni!

Mámoros lenni új üdv mámorától
S nem hamvadozó emlékek torától.

Ó, de szívemben valami megsajog,
Kudarcok árnya, múltak árnya borong,

Tilos üdvösség és tűnő igézet!
Fölöttem szédítőn átrobog az élet!

Álmok vége...

Tiszaháti fűzfák erdejében járok.
Alkonyati árnyak, alkonyati álmok
Kísértenek engem.
Némaság a tájon, dalok a szívemben.

Letűnt napnak csókja ég az erdő fölött,
Ritkás füzesekben violaszín ködök,
Alkonyi kísértet.
Álom itt a küzdés, álom itt az élet!

De a rekettyésből valaki rámkiált:
"Forduljon kend vissza! Nem mehet itt tovább!"
Sebtiben fölnézek:
Megszakadt az álom! Oda az igézet!

Megyek vissza innen. És a szívem mélyén
Csitítgatok egy nagy, bánatos érzést én:
Ez az álmok vége!
Goromba szavával fölriaszt az élet
S csudás ösvény, többé nem találunk téged.

Egy régi novicius

Kolostor mélyén voltam gyermek én,
Szívem fehér volt, mint ama virágok,
Melyek az oltár fülkéjében álltak
És fényre vágytak délnek idején.

Kolostor mélyén nyílt szívembe ki
Az első szerelem csodavirága.
Emlékezem e szép, bús ifjuságra,
Tömjénes illatát érzem neki.

Tavasszal elméláztam az imákon
És úgy sejtettem: él még a világon
Valaki, aki engem még szerethet.

S fölnézve karcsú, bús Madonnaképre
Új áhítat szállt a szívem mélyére
S tömjénüket küldték a messzi kertek.

Nietzsche Naumburgban

Egy árny kószál a parkban őszi estén,
Szánd meg s imádkozz érte jó keresztény,
Az égbe tört és pórul járt szegény.

Most vánszorog, jár körbe-körbe némán,
Nagy homlokán és kiégett szemén árny,
Nincs nála nyomorúbb e földtekén.

Mégis ti, kiknek a menny megigérve,
Ti jámborok, reám figyeljetek,
Hős és nemes e szánandó beteg!

A gondolatcsaták közt folyt ki vére
S bár mennyetekre nem váltott jogot,
E földre onnan egy kis fényt lopott.

Az áloévirág

A kert ölén sötétlik, mint a bánat
Az áloé, a száz évben nyitó.
Rejtelmesen csobog a kerti tó,
Tükrén az első csillag fénye bágyad.

Sötét, magas apáca árnya lebben,
Az angelusztól megcsendül a táj,
A jázminoknak dús illata fáj,
Porladó álmok nyílnak ki a kertben.

S a bús klarissza, ráboruló éjben
Elmélázgat az áloélevélen,
Melynek virágát látta még a gyermek.

S mely egykor - ó de néki soha, soha! -
Szirmát is bontja, illatát is ontja
Jövendő ifjúságnak, szerelemnek.

Shakespeare estéje

Az esti ködben, őszi esti ködben
Hazabotorkál, véle a homály,
A dérütötte hold lassan kelőben:
Már itt az ősz és itt az este már.

Az országúton kósza álmok járnak,
Danol a szél, halódik a határ,
Járnak az árnyak, vége van a nyárnak,
Már itt az ősz és itt az este már.

A kandallóban sírnak már a gallyak,
Künn a tarlókon kárognak a varjak,
Nyárnak halála: árnyak élete.

Violás alkony, opálos színekkel,
Nézi a néma, nagy, magányos Ember:
Szívében kong, bong a Téli rege!

Csönd

Mély csönd vizén
Evezek lassan.
Arany nap ég
A kék magasban.
Múltak borúja
Már távol, távol,
Csak messzi köd már,
Halotti fátyol
Múltak borúja.

Enyém az üdv,
A csöndnek üdve,
Fekszem némán
Álomba merülve.
A régi átok
Elhallgat lassan,
Elnémul búsan
Mint távol dallam
A régi átok.

Mély csönd vizén
Vitorla nélkül
Némán megyek.
Ég, tenger kékül.
Te múlt, te múlt
Fekete felleg,
Ó, csak maradj,
Csak rád ne leljek
Te múlt, te múlt.

Verseim elébe

Mélységes tengerfenéken
Fölbúgnak a harangok,
Tompa, tétova hangok
Mélységes tengerfenéken.

Lelkemnek árva mélyén
Fölbúgnak a harangok,
Múltamból tétova hangok
Lelkemnek árva mélyén.

Viharos óceánnak
Nagy lelke harsog a mélyben,
Nagy lelke búg a nagy éjben
Viharos óceánnak.

Csak kongjatok harangok.
Panaszod szálljon a szélbe
Múltak hajótörése!
Csak kongjatok harangok!

Lesz egyszer ünnepem itt fenn,
Megnyílnak a mélységek,
Garmada kincse vak mélynek
Vakítani fog itt fenn.

Hallgatja a jövendő
Múltam harangkongását,
Lelkemnek zokogását
Hallgatja a jövendő!

Új melódiák

Az alkonyat volt mindig a világom.
Nem rőt tüzével a tetőkön égve,
Csak ha nagy árnya jár az árva tájon.

Az alkonyat: a csönd, a bú, a béke.
Az alkonyat: a vigasz és a balzsam.
Az enyhe árny kegyetlen naptűzésre.

Rózsás szegélyű felhők a magasban
És itt lenn nagy, kitárt kelyhű virágok.
S szellő és béke száll suhanva, halkan.

...És én a végső alkonyatra várok,
Mikor az én napom száll már a mélybe
S lelkem tárul ki, mint ama virágok!

S az én szívemre száll majd esti béke,
Az én tüzem huny, én színem fakul,
És csillagom suhan a semmiségbe.

Csönd lesz. Az örök, végtelen azúr
Onnan tekint e szürkülő vidékre,
Hol én leszek már. Hol nem alkonyul!

Ők

Az ifjúságból, múltak májusából
Ragyognak szőke, barna lányfejek.
Tavaszi mámor, rózsaszínű mámor
Száll szívemre, mely szürke és beteg.

Múltak arany ködében épen, szépen
Mosolyognak az édes lányfejek,
Szerettem őket, megdaloltam őket
És - nem csókoltam egyiket se meg!

Építőmester éneke

Aranypalotát építeni légbe
És elefántcsonttornyokat emelni:
Ez volt a lelkem minden gyönyörűsége.

Nem bántott a nagy élet zaja, semmi.
Bár mélyben, éjben elmerülve jártam,
De mindig tudtam palotákat emelni.

Az éji ködben és a földi sárban
Felém integettek a messzi tájak
Szivárványszínben és arany sugárban.

Hiába jöttök életemre, árnyak,
Míg a lelkem fényét ki nem lobogta,
Nagy, örök éj, én addig ragyogva várlak.

Oh jaj, ha a lelkemnek alkonyulna,
Ha ködökbe dőlnétek, aranyvárak,
Elefántcsonttornyom, ha mélybe hullna!

S én mennék, elébe az éjszakának,
Mint földnélküli király, a száműzetésbe,
Tudván, hogy túlnan halott álmok várnak:

Légi várak gyászpompás testőrsége.

Fehér Anna

"Fehér Anna lelkem,
Fehér őszirózsa,
Szeress engem: a virágnak
Virulás a sorsa!"

Hadnagy uram, kérem,
Megkövetem szépen,
Van már nekem jó jegyesem,
Elég is az nékem.

"Fehér László feje
A kezem közt van már,
Elengedném - Isten neki,
Ha te - meghallgatnál!"

Haldoklik a kertben
Fehér őszirózsa.
"Szeress engem: a virágnak
Hervadás a sorsa!"

Mi lobog az éjben?
A halottas fáklya!
"Húnyd le szemed, szép csillagom,
Gyönyörű Diána!"

Mi zokog az éjben?
Fehér László hangja!
"Húnyd le szemed, szép csillagom,
Csak egy pillanatra!"

Mit hallottam, jaj, jaj!
Puskaszót hallottam.
Édes bátyám, Fehér László,
Fiatal halottam!

Átkozott a csókod,
Hadnagy uram, nem kell!
Tégy síromra őszirózsát,
Azután - felejts el!

Madách

Ódon kastély mély magánya rejti
Világ elől méla bánatát,
Komor ősök árnyéka belengi,
Innen csak az őszi parkba lát.

Kísértetek járnak a szívében,
Őszi éjben a nagy égre néz
S a magányban és a csöndességben
Mint a tömjén, ég a szenvedés.

A világa régen összeomlott,
A szerelme följáró halott,
A művészet lombikjába hordott
Minden üdvöt, minden bánatot.

Örök formát ölt itt a mulandó,
Muzsika lesz minden fájdalom,
Mély magányban, ami maradandó,
Föltámad a harmadik napon.

Elpusztulhat gyönyörű világa,
Úr lehet az őszi hervadás,
Gondolatok örök lombikjában
Örök embert alkotott Madách.

Emlék

Szentiváni éjjel
Künn a pusztán jártunk,
Fönn a magas égen
Csillagrózsák égtek
És benn a szívünkben
Nagy fiatalságunk!

Kéz a kézben jártunk,
- Emlékszel-e rája? -
Szelíden borult ránk
Tiszaháti pusztán
Szentiván havának
Tündér éjszakája.

Emlékszel-e rája?
- Tanúnk a jó Isten! -
Hogy csudavirágos,
Hogy csillagvilágos,
Álomország nyílott
Gyermekszíveinkben!

Elsodort az élet,
Nem lelünk egymásra!
Mivé lett szívedben,
Fiatal szívedben,
Szentiván havának
Tündér éjszakája?

Dalok vége

Dalolni, dalolni!
Lobogó vágy éget;
Dalok büszke szárnyán
Mámorosan szállni
Át a mindenséget.

Dalolni, dalolni!
Hatalmas vágy ragad,
Álmok országában
Révedezve járni
Tündéri tájakat!

Dalolni, dalolni!
S szíved későn érzi,
Hogy a lobogásban,
Az álomlátásban,
Elfelejtett - élni!

Katonák

Mennek a naptól égve,
Útszélen száz virág,
Delelő messzeségbe
Fényes, forró világ.

A folyó nagy ezüstje
Csalogat, integet,
Hogy szomjukat lehütse
S nem szabad, nem lehet.

Hiába a virágok,
Hiába szól a dal,
Előttük bokrok, árkok
És vár a viadal.

Boldog, ki tompa aggyal
Útfélen összedül,
Nem megy tovább a marssal,
Csak fekszik - egyedül.

Ó élet, a te képed,
E roham, e menet,
Emberek, ellenségek,
Megyünk, amíg lehet.

Az élet napja éget,
Az élet szomja bánt,
Űzzük a messzeséget
És várjuk a halált.

Boldog, ki tompa aggyal
Útfélen összedül,
Nem megy tovább e marssal,
Csak alszik - egyedül.

Beatus ille...

Beteg rózsák utolsó illatától
Mámoros ez a nyárutói éjjel,
Mosolygva virraszt a nagy csillagtábor,
Fényét a hold pazarul hinti széjjel.

Szent éjszaka. Egy dalt neked, amellyel
A beteg rózsák haljanak meg szépen,
Eltelve bágyadt csillagszerelemmel,
A csillaghullás áldott idejében.

Kirévedek a kéklő éjszakába.
Kelet felől szelíden, szépen, halkkal
A napnak első mosolyára várva,
Menyasszonyként pirulni kezd a hajnal.

...Öreg karosszék, ez fiúk, a vágyam,
Hol egykoron majd csöndes nóta mellett
Felejtem nyárutói éjszakákon
A letört szárnyat, a megölt szerelmet!

Beteg rózsák utolsó illatával
Ha megtelik majd szívem csöndes éje,