Lily Gold

FRANCIA NÉGYES

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: Faking with Benefits

Copyright © 2021 by Lily Gold

All rights reserved

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-648-1 (papír)

ISBN 978-963-614-649-8 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

E-book: Scriptor Kft.

Korrektor: Szilasi Éva

Magyar borító: Tabák Miklós

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Ez a fordítotthárem-történet pikáns jeleneteket tartalmaz. A regény amellett, hogy alapvetően kedves és (remélhetőleg) vicces, számos érzékeny témát érint. Ha szeretnétek erről többet megtudni, a weboldalamon megtaláljátok a teljes listát:

https://www.lilygoldauthor.com/content

Jó szórakozást!

Layla

– Harmincéves koromra mindenképpen szeretnék megházasodni – jelentem ki megfontoltan, miközben a két ujjam között forgatom a borospoharat. – Úgy gondolom, ez alap, hiszen gyerekeket szeretnék.

– Gy… Gyerekeket? – ismétli kikerekedett szemmel a randipartnerem.

Bólintok, közben igyekszem a lehető legcsábosabban mosolyogni.

Ezúttal egy Mike Stonem nevű fickóval randizom. Tegnap este találkoztam vele a randiappon. Százkilencven centi magas, jóképű, egy állatmentő szervezetnél dolgozik. Per pillanat velem szemben ül, és nagyon kívánatosnak tűnik ebben az elegáns, fekete öltönyben. Szabályos arcát csodásan megvilágítja a pislákoló gyertyaláng aranyszínű fénye.

Akkorát nyel, hogy erősen kidudorodik az ádámcsutkája.

– Már most gyerekekben gondolkodsz, Layla?

Bólintok.

– Szerintem fontos, hogy az embernek legyen életterve. Tudom, hogy harmincöt után sokkal nehezebb gyereket vállalni, szóval gyorsan neki kéne állni. Úgy gondolom, a három ideális lenne, de kettővel is megelégszem. Szerinted hány gye…

Elhallgatok, mert Mike hátratolja a székét, aztán így szól: – Nos, ömm… Ki kell mennem a mosdóba – mormolja, de nem néz a szemembe.

– Jól van. Persze – legyintek, mire sarkon fordul, és a mellékhelyiség felé veszi az irányt.

Fura.

Vállat vonva hátradőlök a széken, aztán kortyolok egy nagyot a borból.

Már a százhuszadik randinál tartok, és kezdem azt hinni, hogy értek valamicskét a dologhoz. Eddig nagyon jól alakult az este. Mike egy igen előkelő, belvárosi Michelin-csillagos éttermet javasolt. Nagyon pazar és drága hely. A hófehér falakat furcsa, modern alkotások díszítik, a mennyezetről különös formájú lámpabúrák lógnak. Mike korán ideért. Mielőtt asztalhoz ültünk volna, megpuszilta az arcom, aztán mutatott egy képet az egyik cuki kutyusról, amit megműtött. Jó jelnek érzem, hogy nem bámult a dekoltázsomba, amikor lehajoltam a leejtett villáért.

A mosdóajtóra pillantok, hogy lássam, csukva van-e még, aztán előveszem a táskám, és kihúzom belőle a randis jegyzetfüzetet. Az ujjamat megnyalva addig lapozok, amíg az első randira vonatkozó utasításokhoz nem érek. Gyorsan átfutom a legfőbb pontokat.

◊ Tarts szemkontaktust!

◊ Tegyél fel kérdéseket vele kapcsolatban!

◊ Alkalmazz nyitott testbeszédet!

◊ Érintsd meg a kézfejét vagy a karját!

◊ Dicsérd meg!

Bólogatok, igyekszem megjegyezni az olvasottakat. Talán túlzásnak tűnik, hogy efféle iránymutatásokra van szükségem, de pocsék randizó vagyok. Huszonnyolc éves létemre még soha nem volt pasim. És nem azért, mert ne próbálkoztam volna. Az utóbbi két évben küldetésemmé vált, hogy megtaláljam a férfit, aki elvisel. Munka után minden pénteken hazamegyek, egy pohár borral a kezemben leülök a kanapéra, aztán maratoni keresgélésbe kezdek a jelenlegi kedvenc randiappomon. Amint találok egy nekem tetsző pasast, rögtön ráírok, hogy találkozzunk.

Eddig nem könyvelhettem el túl nagy sikert. Talán túl erősnek látszom. A legtöbb fickó, aki hajlandó velem találkozni, valószínűleg megijed. Még soha nem volt esélyem ugyanazzal az emberrel második randira.

De azt hiszem, ma este változni fog a helyzet.

Jó néhány perc eltelik, de Mike nem jön vissza. Kezd összerándulni a gyomrom az idegességtől. Háromszor pityeg a céges telefonom. Talán most jelezte a szállító cég, hogy mikor érkezik az áru. Jó néhány új terméket várok a fehérnemű-webáruházamba, amit elvileg ma küldenek. Olthatatlan vágyat érzek, hogy elolvassam az üzenetet, de visszafogom magam. Akárhány cikket elolvastam azzal kapcsolatban, hogy mit ne tegyünk az első randin, mindegyikben egyértelművé tették, hogy a telefon nézegetése egy hatalmas NEM.

Inkább hozzálátok az előételhez. Mindketten a ház specialitását kértük, amiről kiderült, hogy nem más, mint apróra vágott zöldségek aranylevélbe göngyölve. Abban sem vagyok biztos, hogy ez a levél ehető, mégis a villára szúrok egy cékladarabot.

– Hölgyem!

Felnézek, majd az idegesen fölém hajoló pincérre mosolygok.

– Jó estét! Köszönöm, minden nagyon finom – biztosítom.

A pincér megköszörüli a torkát.

– Nos, hm. Nem tudom, hogyan mondjam meg önnek, de láttuk, hogy a randipartnere épp távozik.

– Távozik? – ráncolom a homlokom. – De még nem is evett. Talán csak kiment telefonálni, vagy ilyesmi.

A pincér elfintorodik.

– Láttuk, hogy, hm… kimászik a férfimosdó ablakán. Szóval nem hiszem, hogy vissza akar jönni.

Tátva marad a szám.

– Tessék?

– Kifizette a számlát – mondja derűsen a pincér, mintha ez lenne a nap jó híre, aztán odaadja a blokkot. Csak bámulom. Így valahogy még rosszabb. Ha nem fizetett volna, akkor legalább ráfoghatnám, hogy csak egy ingyen vacsorát akart. Így viszont tudom, hogy velem volt a baj.

A tányérjára nézek. Csak úgy virít a képembe az az átkozott aranylevél.

– Jól van. Értem – mondom halkan.

A pincér válla megrándul.

– Akarja, hogy becsomagoljam önnek az ételt? Teszek hozzá desszertet. A ház ajándéka.

– Én… – Legszívesebben nemet mondanék. Istentelenül zavarban vagyok, de nem akarok elmenni. Elvégre vacsorázni jöttem. Nem fogok megfutamodni csak azért, mert rosszul sült el a randim. Az isten szerelmére! Ennél azért több vér van a pucámban.

Elgondolkodom.

Talán mégsem.

Szerencsére megzavarnak, mielőtt döntenem kéne.

– Erre igazán nincs szükség – szól valaki erőteljes északi akcentussal a fejem fölött. Mire kettőt pislognék, Zack, a szomszédom kihúzza a velem szemközti széket, mire az fülsiketítően nyikorogni kezd, aztán kényelembe helyezi jól megtermett testét Mike üresen hagyott helyén.

– Szia, szépségem! – köszön vidáman, majd az asztal fölé hajol. Ugrom egyet, amikor az arcomhoz dörgöli az ajkát, tüdőm megtelik a pasas mézzel kevert whiskey-illatával. – Bocs, hogy ilyen sokáig pipiltem. – Hátradől, aztán rám vigyorog. – Na jó. Vissza a randihoz. Hol is tartottunk?

Layla

Zackre nézek. Rám kacsint, kék szeme csak úgy csillog.

Zack Harding (játékosnevén Keménypöcs) harmincéves exrögbijátékos, aki leginkább egy vikingre hasonlít. Izmos karja, bozontos szakálla, hűtőszekrény szélességű mellkasa, valamint szőke haja van, amit javarészt kontyba fogva hord. A velem szemközti lakásban lakik, két másik pasassal együtt. Mivel csak a folyosó választ el minket, majdnem mindig együtt lógunk. Pontosan ezért tudom, hogy nem ő az a fazon, akivel randizni akarok.

– Jóságos ég! – mozdul egy kicsit, aztán a száját húzva a pincérre néz. – Nem gondoltak még arra, hogy olyan széket is beújítsanak, ami a magamfajta, átlagos pasasoknak is megfelel? Nem mindenki olyan kis gizda, mint ez a csaj itt.

A pincér kikerekedett szemmel néz rá.

– Zack! Mit keresel itt? – kérdezem kimérten.

Zack meglepettnek látszik.

– Randizunk, bébi. Nem emlékszel?

A szememet forgatom.

A pincér teljesen zavarba jön.

– Sajnálom… – hallgat el, aztán hol a mosdóra, hol Zackre néz. – Ön a, hm…

– Igen, ugyanaz a fickó vagyok. Csak hirtelen felizgultam, és testesebb lettem. Soha nem hagynám itt az én csodás, elragadó, kicsit ijesztő randipartneremet.

Bokán rúgom az asztal alatt.

– Nem – szól egy kis gondolkodás után a pincér. – Úgy értem… Ön… Zack Harding?

Zack felragyog. Imádja, ha nyilvánosan felismerik.

– Bezony ám! De még mennyire.

– Mármint… az a Zack Harding? A rögbijátékos? Ön volt a kedvencem, amikor angol színekben játszott.

– Vagy úgy! – Zack felém fordul. – Ha nem bánja, most épp randizom ezzel a kedves hölggyel, meg ezzel a nagy tál… – Alaposan megvizsgálja a tálon lévő ételt – Mmm… Fincsi paszternákkal.

Miután a pincér nem mozdul, viccesen integet neki.

– Viszlát később!

– Ó!

A pincér észbe kap, megfordul, aztán elsiet. Zack vigyorogva hátradől a széken, aztán olyan lazán kapja fel Mike borospoharát, mintha minden hétvégét azzal töltene, hogy belerondít a szomszéd randijába, és ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

– Tudod – kezdem lassan –, ha ennyire hiányoztam, akár meg is várhattad volna, hogy hazaérjek.

– Nem miattad vagyok itt. Meghívtam egy csajt egy italra – biccent a pultnál ülő lány felé. Odapillantok, és látom, hogy egy rakás modellalkatú csaj ül a bárszékeken. Iszogatnak, csacsognak. Aztán észreveszek egy miniruhás, kifejezetten szép nőt, aki egyedül ül az asztalnál, a szeme villámokat szór, ahogy rám néz.

Felvonom az egyik szemöldököm.

– Nem vele kéne lenned? Kétlem, hogy ezek után lefekszik veled.

– Nem működött a dolog. Meghívott a nővére esküvőjére, ami ezen a hétvégén lesz – jelenti ki az aranyba bugyolált zöldségeket piszkálgatva.

– És ez baj? – kérdezem, miközben figyelem, ahogy megfogja a leveseskanalat, aztán felnyalábolja vele az összes zöldséget.

Lesújtó pillantást vet rám.

– A család megismerése nem toplistás nálam, kislány. És amúgy sem feleséget keresek. Viszont láttam, hogy ejtett téged a fickó, ezért idejöttem, hogy megmentselek.

Belapátolja az ételt, közben a homlokát ráncolva nézi a tányéromat.

– Alig ettél valamit, bébi. Miért nem kajálsz? Ideges vagy?

Vállat vonok.

– Csak jól akartam csinálni.

Viszont egyértelműen kudarcot vallottam.

Összeszorítja az ajkát.

– Ettél ma egyáltalán?

Megcsóválom a fejem.

– Egész nap a rendelésekkel foglalkoztam, a raktárba pedig nem vihetek ételt.

Csettint a nyelvével.

– Tudod, hogy az alvás és az evés fontosabb, mint a harisnyaárusítás.

Felhajtja az abroszt, aztán nagy műsort csapva végigméri a lábamat.

– Bár ezek tényleg nagyon szép harisnyák, drágám.

Térden rúgom.

– Nekem ne tedd a szépet!

Számomra a Kényeztetés nevű fehérneműcégem a legfontosabb. Hat év kőkemény munkámba telt, hogy sikeres, havi szinten több ezer webes megrendelőt számláló vállalattá fejlesszem. Hat év virrasztás, napi tizennyolc óra munka. Ez az én kisbabám. Minden másnál előbbre való.

Zack felcsattan, aztán felém tolja a tányért.

– Reménytelen eset vagy. Egyél! Nem akarom, hogy megint kidőlj, mint egy darab fa.

Sóhajtva felemelem a villát. Zack megnyugodva hátradől, karját keresztbe fonja.

– Ki vele. Mi történt? Figyeltem a pasast a pult mögül. Úgy tűnt, rendben van.

– Szemétláda vagy – mormolom egy adag aranyozott répát rágcsálva, aztán elfintorodom.

– Ez a dolgom – emlékeztet, miközben a hüvelykujjával a mellkasára bök. – Íme, a bona fide szerelmi szakértő. Épp az orrod előtt.

– Nem hinném, hogy egy párkapcsolati tanácsadással foglalkozó podcast szerelmi szakértővé tesz. Még nem láttam a diplomádat a falon – horkantok fel.

– Azt valóban nem – vigyorog kajánul –, de gyanítom, hogy a díjakat igen. A legjobb szórakoztató podcastnak járó díjat háromszor hoztuk el egymás után, bébi.

Halványan elmosolyodom, aztán eszem egy paszternákot is. Zack Joshsal és Luke-kal, vagyis a két lakótársával együtt vezeti a Három szingli pasas című nagyon sikeres párkapcsolati tanácsadó podcastot. Minden héten több ezren kapcsolódnak be, hogy hallják a srácokat a nemi betegségektől kezdve a fulladásos orgazmuson át mindenről beszélni.

Őszintén szólva Zack taníthatna engem a randizásról.

– Nem tudom, mi történt – válaszolom végül, miután leteszem a villát. – Azt hittem, jól alakulnak a dolgok.

Hirtelen úrrá lesz rajtam a kimerültség. Fáradt vagyok.

Pocsék hónapom volt. A webshopom forgalma megcsappant, én pedig alig aludtam a sok parától. Néhány hónap múlva új kollekcióval rukkolnék elő, de most a fennmaradásért küzdök. Ráadásul nagyon régóta randizom. Az utóbbi tizennégy hónapban százhúsz találkám volt, amiből egyik sem jött össze. Igyekszem nem elkeseredni, de kezd fájni a dolog.

Eszembe jut a táskám alján heverő tízéves terv. A legutóbbi alaposan az elmémbe égett. Megháázasodni.

Csődtömeg vagyok. Márpedig utálok kudarcot vallani.

– Figyelj! – szól lágyan Zack. Ránézek. Ragyogó kék szeme aggodalmat tükröz. – Minden rendben?

Bólintok.

– Csak… Nem tudom, mit csinálok rosszul.

Zack egy ideig csak néz, aztán bólint egyet.

– Jól van.

Felkapja a közöttünk lévő, félig tele borosüveget és a poharamat. Nagylelkűen tölt nekem, aztán felém nyújtja a italt.

– Ezt gurítsd le, aztán vedd a kabátod, és menjünk innen!

Szórakozva figyelem, ahogy egyetlen korttyal felhörpinti az adagját, aztán megtörli a száját a kézfejével.

– Mit csinálunk?

– Kiélvezzük a barom randipartnered méregdrága borát, aztán eszünk valami rendes kaját, még véletlenül sem ilyen puccos, csilivili szarságot.

Hátratolja a széket, aztán feltápászkodik. A pincér ismét megjelenik, mire Zack szélesen vigyorog.

– Egy élmény volt, haver.

A pincér zavartan bólogat.

– Majd megmondom a szakácsnak – mormolja, aztán felemeli a noteszét és a tollát.

– Ömm. Volna szíves…

– Autogramot kér? – találgat Zack, mire a férfi hevesen bólogat. Megiszom az utolsó kortyot, leteszem a poharat, közben Zack odafirkantja a nevét a papírra. – Igazán semmiség. Köszönöm, hogy csak finoman keserítette el a csajomat!

Felém nyújtja a kezét, segít talpra állni.

– Gyere, édes! Hosszú még az éjszaka.

Layla

Mire hazaérünk, már majdnem éjfél. Ahelyett, hogy kaját vennénk, Zack sikeresen meggyőz, hogy útban hazafelé ugorjunk be egy bárba, ahol kihasználhatjuk a happy hour előnyeit, vagyis egy ital áráért kettőt kapunk. Többször is élünk a lehetőséggel.

Zúg a fejem, miközben próbálok felkaptatni a hat lépcsőfordulón, hogy végre az emeletünkre érjek. Zack közben szorosan átkulcsolja a derekam.

Nem szoktam sokat inni. A saját üzletemet vezetem, ami azt jelenti, hogy mindig készenlétben vagyok, a napjaim pedig olyan feszítettek, hogy nem engedhetem meg magamnak az efféle kilengést. Tudom, hogy reggel utálni fogom magam, most viszont nem érdekel. Pocsék estém volt. A Mike-kal való randi megaláztatása még mindig nyomja a lelkem. Szeretnék egy kicsit megfeledkezni róla.

Mire Zack felvonszol az emeletre, kezdem bánni azt a negyedik kör mojitót. A zárt ajtómra meredek, aztán elképzelem, hogy bebújok a hideg, üres ágyba. Már megint. Az ittas boldogságom hirtelen szomorúságba csap át.

Százhúsz randi. Az elmúlt tizennégy hónapban. És egyik sem volt sikeres.

Biztos, hogy valami baj van velem.

– Ez tetszik – dörmögi Zack a fejem fölött, miközben végigsimít a hüvelykujjával a piros sportmelltartóm pántján. – Ezt is te tervezted?

– Ez egy Anna Bardet-darab – csóválom a fejem. – Ő az egyik kedvenc tervezőm.

– Nekem a tieid jobban bejönnek – jelenti ki, miközben végigméri a hosszú, sötét és csendes folyosót. A többi lakó nyilván alszik. – Van otthon kajád, kislány?

Elgondolkodom.

– Talán egy kis granola.

Csettint a nyelvével, aztán megfordít. A 6B lakásban lakik, pont velem szemben, a folyosó túloldalán. Izmos karját a derekam köré kulcsolja. Gondolkodás nélkül megszorítom a karját, megcsodálom a hatalmas bicepszét, mire felnevet. – Gyere! Csinálok valami sajtos cuccot, így reggel talán nem lesz olyan érzésed, mintha átment volna rajtad az úthenger.

– Igazán nincs rá szükség – ráncolom a homlokom.

– Van egy kis maradék az e heti csomagból – próbál csábítani.

Kicsit felderülök. A srácok egy rakás ingyenkaját kapnak a szponzoroktól, akiket a podcastban reklámoznak. A személyes kedvencem a Flavoroso, ami előrecsomagolt alapanyagokat szállít megrendelésre.

– A mai nap olyan négysajtos makarónis – duruzsolja a fülembe Zack, mire megborzongok. – Brie, cheddar, gouda és még valami szar van rajta.

Összefut a nyál a számban. Sóvárogva ránézek, mire kuncogni kezd.

– Na ugye. Én is így gondoltam. Gyere, bébi!

– Nem vagyok bébi – próbálok kibontakozni a fogásából. De Zack csak nevet, majd megpuszilja a fejem búbját, kinyitja a bejárati ajtót, aztán betessékel.

***

A fiúk lakása jóval tágasabb, és persze pasisabb, mint az enyém. Egy hálószoba helyett három van benne, az étkező és a konyha viszont ugyanúgy egymásba nyílik, mint nálam. Míg az én nappalim rózsaszínnel tapétázott, és tele van mindenféle kacattal, a fiúké sötét és rendezett. Az üveglapos kávézóasztalt fekete kanapé határolja, szemben a síkképernyős tévé. A fölötte lévő polcon a kitüntetéseik sorakoznak. A piros Angol podcast díj plakettje, a mikrofonformájú Elias Rádió legnépszerűbb podcastja díj, valamint a személyes kedvencem, a rikító rózsaszín üvegből készített, apró rúzscsókokkal borított Felnőtt podcast nagydíj.

Ma este kicsit rumlisabb a lakás, mint máskor. A kávézóasztalon Három szingli pasas poszterek és tollak hevernek. Zack egyik lakótársa, Luke a kanapén ül, közben módszeresen dedikálja a posztereket.

Zack összeborzolja a hajam, aztán beviharzik a konyhába, mire leveszem a bőrkabátom, és részegen, a falnak támaszkodva csodálom Luke-ot. Lehet, hogy a sör teszi, de ma különösen vonzónak találom.

Luke idén lesz negyven, amolyan igazi ezüstróka. Dögös professzor módjára őszül, és kifejezetten jóképű. A szokásos szűk szárú nadrágot, puhának tűnő, tengerészkék pulóvert és vastag keretes szemüveget visel. Legszívesebben megnyalnám.

– Jó a szerelése – duruzsolom.

Luke felnéz, szürkéskék szeme alatt apró ráncok jelennek meg, ahogy elmosolyodik.

– Layla! Nem is tudtam, hogy ma eljössz hozzánk, kedvesem. – Leteszi a tollat, aztán alaposan végigméri magát. – Köszönöm! Zack mondta, hogy ilyen fazonú nadrágokat vegyek.

– Ezekben jó a segge – szól Zack a konyhából.

Felakasztom a kabátom a fogasra.

– Valóban, Mr. Martins? Milyen érdekes.

Luke mosolya kicsit lehervad.

– Mondtam, hogy ne szólíts így!

– Elnézést, uram. A szokás hatalma.

– Nem tanítottalak olyan sokáig, hogy ez szokássá váljon – mormolja, mire önkéntelenül is nevetni kezdek.

Luke az irodalomtanárom volt. Amikor tizenhat éves voltam, heti háromszor jártam hozzá, hogy Shakespeare-ről tanuljak, neki köszönhetően ismertem meg az Egerek és emberek című alkotást. Ahogy a többi lány az iskolában, én is halálosan szerelmes voltam Luke-ba. Amikor három évvel ezelőtt ideköltöztem, és megláttam, ahogy a folyosón állva szortírozza a leveleit, kis híján szívrohamot kaptam. Először nem ismert meg, de amikor mondtam neki, hogy az egyik régi diákjával szemben fog lakni, nem titkolt rémülettel nézett rám.

Ezután még viccesebb kavarni vele. Odamegyek, leülök mellé a kanapéra, aztán leteszem a táskám a földre.

– Jó az estéje, uram?

Lesújtó pillantást vet rám, mire elmosolyodom, aztán felrakom a lábam az asztalra. Gyorsan végigméri a neccharisnyás lábam, majd megköszörüli a torkát.

– Tűrhető az este – válaszolja kimérten. – Megszerkesztettem a podcast bónuszepizódját, aztán annyi posztert írtam alá, hogy kifogyott a tollam.

Felkap egy krémszínű képeslapot az asztalról.

– Az exem küldött egy újabb esküvői meghívót – teszi hozzá nyersen. – Ez az ötödik. Szerintem észrevette, hogy figyelem a hívásait.

Elveszem tőle a lapot, aztán a dombornyomott betűkre sandítok.

Szeretettel várunk Amy Jones és Rob Tran menyegzőjén.

Április 5., Laurel Grove

Elfintorodom. Emlékszem az exnejére a középiskolából. Ő volt az iskola igazgatója, amikor Luke tanított. Igazi ringyó volt az a nő.

– Jaj. Miért akarja, hogy ön is részt vegyen?

Luke ölébe hajítom a meghívót, aztán a kanapépárnára hajtom a fejem. Forog velem a világ.

– Égesse el!

– Valójában azt terveztem, hogy újrahasznosítom. Jól vagy? Mit művelt veled Zack? – kérdezi a homlokát ráncolva.

– Hm? Semmit – hunyom be a szemem.

– Nagyon piros az arcod – jelenti ki, miközben az arcomhoz ér, mire automatikusan a tenyeréhez simulok. Isteni az illata. Mint az Earl Grey tea és a régi könyvek illatának elegye. Úgy az ölébe süppednék, akár a kanapéba.

Elhúzza a kezét, mintha megégettem volna.

– És… petyhüdt. Ittatok?

– Igen – nyújtózom, és ásítok.

Még jobban összeráncolja a homlokát.

– Csak úgy, vagy valami baj van?

Mielőtt válaszolhatnék, kinyílik a bejárati ajtó.

– Jól hallottam? – kérdezi egy mély hang. – Layla Thompson ittas?

Felnézek. A 6B kecó utolsó lakója, Joshua Tran a hálószobaajtaja előtt áll, miközben összevont szemöldökkel vizslat. Ránézek, bár kifejezetten kellemetlen oldalra hajtani a fejem.

Joshua magas fickó. Nagyjából százkilencvenöt centi, még Zacknél is nagyobb. Dús, fekete haja, erős csontozata és hűvös, távolságtartó tekintete van. Ő a leghalkabb a csapatban. Zackkel ellentétben nem ront be csak úgy, és nem ordítja el magát hangosan, ha megérkezett. Inkább belopózik, mint egy macska, majd bíráló pillantással végigméri a jelenlévőket. Most is pontosan ezt teszi.

Az ajtónak támaszkodik.

– Ma randieste van. Nem kéne inkább valami gazdag pénzügyi vezetővel hetyegned? Amúgy hol is tartasz? A százhuszadiknál?

– Te aztán követed az eseményeket, nem igaz? – kérdeztem a szememet dörzsölve, mire a smink egy része az ujjamon marad. A francba! – Jó ég, Josh, lassan mindenki azt hiszi, hogy te akarsz velem randizni.

– Inkább öntenék savat a képemre – jelenti ki, miközben folyamatosan bámul. Joshuának van a legsötétebb színű szeme, amit valaha láttam. Gyakorlatilag fekete, és meglehetősen szuggesztív a tekintete. Jelenleg úgy pásztáz, mintha röntgenszeme lenne. Alaposan végigméri a rövid ruhámat és a magas sarkú csizmát.

Felkapom az esküvői meghívót, aztán hozzávágom.

– Mondd meg a tesódnak, hogy Luke exét feleségül venni kicsit fura!

– Próbáltam. Csakhogy sajnálatos módon szerelmes. Amúgy tök vörös leszel, ha piálsz.

– Dugulj el! Hagyj békén! Csak a sajt miatt jöttem – mondom lehunyt szemmel.

Kis csend támad. A kanapé párnájához simulok, aztán valaki megfogja a bokám, mire kipattan a szemem, és ugrom egyet. Josh időközben átvágott a szobán, letérdel elém, aztán az ölébe teszi mindkét lábam.

– Ezeket vedd le! – mondja erélyesen. – Már a látvány is fájdalmas.

Végighúzza az ujját a magas sarkú csizmám csatján. – Még soha nem láttalak egy pohárnál többet inni.

– Utálok részeg lenni – mormolom a lábfejemet rázva. – Nem akar mozdulni. Te vedd le!

Miután megtalálja a cipzárat, lehúzza, és szabaddá teszi a lábam. Hüvelykujját a talpboltozatomba nyomja, mire szó szerint a kanapéba süppedek. Leveszi a másik csizmát, aztán gondosan leteszi mindkettőt a kanapé mellé.

– Ha nem szeretsz inni, miért vagy részeg? – kérdezi lassan.

Pislogok, miközben gondolkodom.

– Nem tudom. Talán mert… szomorú vagyok?

Mintha a két férfit egyszerre érte volna áramütés. Az egyik pillanatban még lazán viccelődnek, a másikban aggódó pillantást vetnek rám.

A francba!

Zack

– Jézus! – mondja hangosan Layla, miután túl hosszúra nyúlt a csend. – Azt mondtam, szomorú vagyok, nem azt, hogy valami gyógyíthatatlan betegségben szenvedek.

– Szomorú vagy? – ismétli Josh, mintha ez olyan hihetetlen volna. Luke nem szól semmit, csak Layla arcát vizslatja. Én a szememet forgatva kavargatom a tésztát. Ez a két pasi olyan drámai.

– Vannak érzéseim – jelenti ki unottan Layla.

– Igen – szól halkan Luke. – És az alatt a három év alatt, amit a szomszédságunkban töltöttél, soha, egyetlenegyszer sem mondtad, hogy szomorú vagy.

– Hagyd már békén! Rossz estéje volt – mondom, miután lejjebb veszem a hőt a főzőlapon. – Próbálta megrakatni magát egy pasassal, csakhogy a fickó kimászott a mosdó ablakán, aztán leereszkedett az ereszcsatornán, csak hogy megszabaduljon tőle.

Elkezdem tálalni a makarónit, közben folytatom. – Aztán valami pocsék kinézetű zöldséget is meg kellett ennie. Ha nem ő lenne, biztosan elsírta volna magát. Még szerencse, hogy Layla ilyen erős.

– Nem akartam megrakatni magam! – vitatkozik Layla, miközben az ezüstszínű ruhája szélét birizgálja. – Olyan pasit nem nehéz találni, aki ágyba bújik az emberrel.

– Na ja – mondom egyetértően, aztán kiveszek egy villát az evőeszköztartóból. – Ha így öltözöl, akkor valóban nem.

Oldalpillantást vetek rá, alaposan végigmérem a combját. Biztos, hogy valami baj volt a fickóval, aki randira hívta. Layla valóságos bombázó. Magas, formás lábú, kiugró arccsontú, világoszöld szemű. Dús, vállig érő haját platinaszőkére festi. Nagyon dögös.

– Zack! – dorgál Luke. – Ne mondj már ilyet!

– Most miért? Rövid ruhában és magas sarkúban van. Akármelyik klubba betérne, a pasik ragadnának rá, mint a légy a papírra.

Layla szorgalmasan bólogat.

– Csakhogy én nem ezt akarom.

Josh leül a karosszékbe.

– Ha nem akartad, hogy a pasas veled aludjon, akkor mégis mit szerettél volna?

Layla elgondolkodik.

– Csak… azt, hogy kedveljen – válaszolja végül. – Szeretném, ha egy pasas velem vacsorázna, és megkedvelne annyira, hogy újra találkozni akarjon velem. Igazi kapcsolatra vágyom.

Felvonom a szemöldököm. Olyan érzékenység árad a hangjából, amilyet még soha nem hallottam tőle. Layla tipikusan az erős, független nő megtestesítője. Elgondolkodva lépek a hűtőhöz, kiveszek egy hatalmas tömb sajtot, aztán jó sokat reszelek belőle a tésztára, hogy felvidítsam Laylát.

– Fáj a visszautasítás – jelenti ki Luke. – Ezen nincs mit szégyellni.

Layla megcsóválja a fejét.

– Nem a visszautasítás zavar. Csak nem szeretem, hogy ennyire le vagyok maradva.

– Miben vagy lemaradva? A randizásban? – kérdezi Josh felém fordulva. – Mindannyian idősebbek vagyunk nálad, és egyikünk sincs kapcsolatban.

– Jó. De nem is akartok párkapcsolatot. Én viszont igen. Ez a tervem.

– Terved? – kérdezem, miközben a kanapé felé veszem az irányt, hogy odaadjam neki a tányért. – Ez is a fura listád egyik eleme? Mert nem hiszem, hogy a szerelmet előre lehet tervezni, bébi – huppanok mellé.

Layla mániákus tervező. Időzíti az élete minden percét, kezdve attól, hogy hajnalok hajnalán felébred, odáig, hogy pontosan mikor feküdjön le aludni. Értem, hogy fontos neki az üzlet, de azért ennyire nem kéne szervezettnek lenni.

Ha csak úgy beállítanék hozzá, képes lenne olyan hülyeségeket mondani, mint hogy „várj egy kicsit, még négy perc van a mosogatásból, utána beszélhetünk”. Kissé bogaras a csaj.

– Én mindent meg tudok tervezni – vitatkozik Layla, aztán felszúr a villára egy hatalmas adag olvasztott sajtot. – És igen. Van listám. Egy tízéves terv. Érettségikor készítettem, hogy legyen valami iránymutatás a húszas éveimre. És már az utolsó utáni pillanatban vagyok, ugyanis huszonöt éves koromra terveztem megtalálni a férjem – ráncolja a homlokát, miközben a szájába teszi az ételt.

Josh a szája elé teszi a kezét, úgy köhint.

Layla ránéz.

– Mi az?

– Semmi. Semmi. – Josh nagyot nyel. – Miért pont huszonöt évesen?

Layla vállat von.

– Ideálisnak tűnt. Még van időm, hogy kiteljesedjen a karrierem, ugyanakkor bőven a termékenységem csúcsán vagyok, és még nem kapkodják el az összes jó pasit.

Josh egyre erősebben köhög. Layla a táskájában matat.

– Várjatok! Mindjárt megmutatom.

Luke szemöldöke felszalad, amikor Layla odaadja neki az összegyűrt papírt.

– Ez egy aktuális lista? Ezt írtad annak idején?

– Persze. Máskülönben honnan emlékeznék, hogy mit kell tennem?

– Persze, persze.

Luke megköszörüli a torkát, miközben alaposan áttanulmányozza a listát. Átnézek a válla fölött, hogy jobban lássam, mi szerepel rajta. A papír olyan viseltes és vízfoltos, mintha jó ideje lenne már Layla táskájában. A tetején lévő Tízéves terv feliraton látszik, hogy tinilány körmölte. A hosszú, rendezett, pontokba szedett listán olyan tételek szerepelnek, mint Diplomát szerezni (21 évesen), ruhawebáruházat nyitni (23 évesen), valamint nemzetközi kereskedelmet folytatni (24 évesen).

Az egyetlen, ami eddig nem teljesült: férjhez menni (30 évesen).

– Na és? – kérdezi Luke. – Harmincéves korodra férjnél akartál lenni? Addig még van néhány éved. Semmiről nem késtél le.

Layla a makarónira fintorog.

– Na jó. De úgy volt, hogy huszonöt évesen már elkezdem a randizást. Senki nem találja meg az igazit elsőre. Illetve van, aki igen, de ennek rendkívül kicsi a statisztikai valószínűsége. Úgy kalkuláltam, hogy jó néhány évet bele kell tennem, mire megtalálom a számomra megfelelő pasast. Aztán csak halogattam. Folyton azt mondogattam magamnak, hogy a munka fontosabb. Nemsokára huszonkilenc leszek, és még nem volt egy épkézláb pasim. És soha nem is lesz, mert nem tudom, hogyan kell randizni! – visszaül a kanapéra, aztán hatalmasat sóhajt.

Vigyorgok. Még soha nem láttam őt részegen. Mindig olyan összeszedett.

– Istenem! Ez olyan cuki! Odavagyok! – mondom.

– Ez egyáltalán nem vicces! – dorgál. – Az emberek azt várják, hogy harmincéves korodra legyen tapasztalatod. Nem tanítani akarnak. – Ismét a szájába töm egy adag tésztát. – Nem tudom, mi a baj velem – mormolja. – Mindent megpróbáltam, hogy találjak valakit, de semmi nem működik.

Josh kihúzza magát, ajka dühös vonalat formál.

– Ne! – mondja komoran.

– Mit ne? – kérdezi Layla.

– Semmi baj nincs veled, úgyhogy ne mondj ilyet!

Layla megint eszik egy falatot.

– Tényleg? Hány olyan huszonnyolc évest ismersz, akinek még egyetlen párkapcsolata sem volt?

– Ez nem olyan ritka – jelenti ki Luke. – Nem ez a normális, de nem is mondható rendellenesnek.

Layla felteszi a kezét.

– És ezek közül hány olyan akad, aki hetente kétszer is randizik, de soha nem kap ugyanattól az embertől második lehetőséget? Erre nem mondhatjátok, hogy gyakori!

Luke nem szól semmit. Layla megcsóválja a fejét, aztán félreteszi a tálat. – Családot akarok. Férjet. Mindent megteszek, hogy az emberek kedveljenek, de hiába. Ráadásul a webshop forgalma is csökkent, rengeteg melóm van ezzel az új termékcsaláddal, és senki nem akar velem… – túr bele jó erősen a hajába. – Én csak… szeretnék valakihez hazamenni.

Josh szeme kikerekedik. Jó ideig csendben ülünk. Layla olyan fáradtnak és elgyötörtnek látszik, hogy majd megszakad a szívem.

– Jó ég! – mormolom, aztán magamhoz ölelem. Egy pillanatra megfeszül, aztán ellazul a karomban. – Jól van – dünnyögöm a hátát simogatva. – Nézd, kislány! Ha ez ennyire zavar, majd mi segítünk.

– Segítetek? – kérdezi furcsa hanghordozással.

– Igen. Lehet, hogy nem jó helyen keresed a megfelelő pasast. Talán összehozhatunk néhány jó fazonnal, vagy ilyesmi.

Meg akarom simogatni a haját, de hátralép, arca hirtelen felderül.

– Rendben! Ti talán tudtok segíteni – mutat a mögöttem lévő polcon sorakozó díjakra. – Van randitanácsadó műsorotok. Ti tudjátok, hogyan kell ezt csinálni. Megtaníthattok randizni!

Luke zavarodottnak látszik.

– Kérsz valami könyvet? Szerintem biztosan akad egy-két jó irodalom, ami…

Layla a fejét csóválja.

– Nem kell könyv. Már mindet elolvastam. Tessék. – Felkapja a táskáját a földről, lefelé fordítja, mire kiesik három könyvtári könyv. A gerincükre pillantok, hogy lássam a címüket. Hogyan találj megfelelő férfit? 101 randevú. Bevonzani egy férfit, avagy tippek kezdőknek. Jézusom!

Josh lebiggyedt szájjal nézi a könyveket.

– Miért nem lep meg, hogy a randizást is tanulni akartad? Layla! Ez nem valamiféle üzleti tudomány. Ezek a könyvek semmire sem jók. Tele vannak szexista marhaságokkal.

– Tudom – vágja rá Layla. – Ezért akarok tőletek leckéket venni. Gyakorlati leckéket. Mondjuk, nem is tudom… Elvihetnétek egy-két bárba, vagy ilyesmi. Hogy gyakoroljak!

– Tessék? – döbben le Josh.

Layla csillogó szemmel bólogat.

– Valahányszor randizom, hülyén viselkedem, és leblokkolok. Nem jut eszembe semmi értelmes mondanivaló. Mellettetek viszont nem vagyok zavarban. – Felém fordul. – Zack! Te ügyesen flörtölsz. Sikeresen megkedvelteted magad az emberekkel. Taníthatnál nekem egy s mást. – Elgondolkodom, mire a mellkasomra teszi a tenyerét. – Kérlek! Fizetek érte.

Elhúzom a szám.

– Nem vagyok kefélőgép, csajszi.

Jóságos ég! Tudom, hogy egyik ágyból a másikba fekszem, de akkor is…

– Csak egyszer! Tényleg szükségem van a segítségedre.

Mivel nem szólok semmit, Joshhoz fordul. – Josh! Tényleg fizetek. Lefogadom, hogy jó tanár lennél.

– Nem megyünk veled pénzért kamurandira! – fakad ki Josh. – Túl sokat ittál. Nem tudod, mit beszélsz. Edd meg a kajád, aztán feküdj le aludni!

Josh feláll, aztán mindenkinek hátat fordítva elindul a konyha felé.

Jó néhány másodpercig senki nem szólal meg. Layla óvatosan leteszi a tányért a kávézóasztalra, majd kicsit tántorogva Josh után megy.

– Josh! – szól halkan. Amikor Josh nem válaszol, Layla felemeli a karját, majd durván megpaskolja Josh arcát. – Nézz rám! – követeli, mire Josh mélyen a szemébe néz. – Megbántottalak?

– Nem – vágja rá Josh.

– Nem?

Layla továbbra is Josh arcán tartja a kezét, aztán végigsimít a borostáján. – Tetszik. Pedig általában borotválkozol.

Összerezzenek.

Josh egy pillanatra lehunyja a szemét, átkulcsolja Layla derekát, majd finoman hátratolja.

– Ne csináld, Layla! – mondja halkabban, mint általában. – Részeg vagy. Menj aludni!

Mintha hirtelen Laylába hasítana a felismerés. Hátralép, kicsit megbicsaklik, aztán rémülten körülnéz. – Igazad van – mondja vontatottan. – Istenem! Ne haragudj!

– Semmi baj – mutatok a mellettem lévő helyre a kanapén. – Csak egy kis részeges udvarlás, egymás között, nemde? Na gyere vissza, és egyél!

Layla erősen pislog.

– Nem. Én… Szép estétek volt, srácok. Aztán beállítottam, felzabáltam a kajátokat, majd pénzt ajánlottam, hogy randizzatok velem, és… – Josh felé fordul. – Simogattam az arcod, mint valami elmebajos. Sajnálom.

Arca piros a szégyentől.

– Azt hiszem, jobb, ha megyek – motyogja a táskája után nyúlva. – Kösz a kaját!

Josh a homlokát ráncolja.

– Hé! Mi a baj?

– Legalább az evést fejezd be! – szól utána Luke.

– Megehetitek, én már jóllaktam.

Felveszi a kabátját, kibányássza a kulcsot a zsebéből. Akadozik a légzése, de igyekszik köhögéssel palástolni. Ahogy az ajtó felé fordul, látom, hogy könny csordul végig az arcán.

Kis híján megáll a szívverésem. Még soha nem láttam Laylát sírni. El sem tudtam képzelni. Csak állok.

– Layla!

– Gyere vissza! A francba! Nem akartalak megbántani – szól a szemét dörzsölve Josh.

Layla a fejét csóválja.

– Nem bántottál meg. Csak… Sajnálom.

Ezzel kilép a folyosóra, és hagyja, hogy az ajtó magától becsukódjon mögötte. Josh a bajusza alatt káromkodva utánaered, de Luke megállítja.

– Hagyd! Már így is zavarban van. Hadd aludjon rá egyet!

– Én ríkattam meg – jelenti ki bánatosan Josh.

Nagyot sóhajtva huppanok vissza a kanapéra, majd felkapom Layla tányérját.

– Reggel kurva mérges lesz – motyogom, aztán felszúrom a tésztát a villára. – Gyűlölni fogja magát.

Layla

A francba! Már világos van – ez az első gondolatom másnap reggel, miután résnyire kinyitom a szemem.

Általában nem a világosságra kelek, már napkelte előtt indulok futni.

Nyöszörögve forgolódom az ágyon. Pocsékul érzem magam. Karikás a szemem. Lüktet a fejem. Úgy kiszáradt a szám, mintha a maradék nyálat is kiszívták volna belőle azzal a fogászati rendelőben használatos nyálelszívóval. Mást sem akarok, mint tovább aludni, de a félig leengedett redőnyön keresztül beszűrődő fényből ítélve ideje felkelni. Az éjjeliszekrényen tapogatózva leszedem a telefont a töltőről, aztán a kijelzőre sandítok.

Ezután pislogok. Megdörzsölöm a szemem, aztán megint pislogok.

Háromnegyed tizenkettő!

– A francba! – motyogom kikelve az ágyból. Beleakadok a töltőbe, megbotlom, de még idejében belekapaszkodom a komódba, így nem esem hasra. Szédülök, koordinálatlan vagyok, de ügyet sem vetve minderre az íróasztal felé botorkálok, miközben mániákusan végigpörgetem a naptárat. Átfutom a szépen, módszeresen kiszínezett időpontokat, szívem a torkomban dobog, ahogy külön-külön is rákattintok. Végül megkönnyebbülten leengedem a vállam. Hála az égnek, a reggelem szabad, viszont a nap második fele igencsak zsúfolt. Egykor megbeszélésem lesz a beszállítóval, kettőkor kétórás konferenciabeszélgetés a gyártóval, hogy megnézzük, minden a terv szerint halad-e a nyári kollekcióval. Ezután három óra papírmunka vár rám, majd egy gyors vacsoraszünet, utána hétkor tárgyalok egy online influenszerrel, hogy megtudjam, mennyit kér egy szponzorált posztért.

Egyelőre viszont nincs dolgom.

Ismét a telefonomra nézek, aztán a homlokomat ráncolom. Egy rakás üzenet érkezett. Izzadt ujjal pörgetem végig, és látom, hogy mindegyik a srácoktól jött.

ZACK: Szia, L! Ébren vagy?

ZACK: Most hanyagolsz minket?

ZACK:

ZACK: Tudom, hogy parázol a tegnap este miatt, de ne pörögj rajta, bébi! Igazán nincs miért szégyenkezned.

JOSH: Legutóbb, amikor nálad jártam, hagytam fájdalomcsillapítót a fürdőszobaszekrényedben. Gyere át, ha kérsz narancslevet vagy bármit!

LUKE: Remélem, mára jobban vagy, kedvesem. Igyál sok vizet, és próbálj lazítani! Az ajtónk mindig nyitva áll, ha beszélgetni szeretnél.

Elborzadva olvasom az üzeneteket. Mi a frászról beszélnek? Miért akarnék velük beszélgetni?

Aztán hirtelen bevillan az emlék. Eszembe jut az a pocsék randi Mike-kal. Eszembe jut, hogy Zack rám talált, vigasztalt, aztán rám tukmált egy rakás mojitót. Bevillan, ahogy bebotorkálok a srácok lakásába, eszem egy hatalmas adag sajtos tésztát, aztán kiborulok, mint a bili.

Te jó isten! Meséltem nekik az elcseszett randijaimról. Megmutattam nekik azt az idióta tízéves tervet.

Azt hiszem, még pénzt is ajánlottam, hogy randizzanak velem.

– A francba! – dünnyögöm, aztán az ágyra hajítom a telefont, és beslattyogok a fürdőszobába. A tükörbe nézve felmérem a tegnap este okozta kárt. Kész csődtömeg vagyok. Platinaszőke hajam kócosan, csimbókokban lóg az államon. Még mindig ugyanaz az ezüstszínű ruha és neccharisnya van rajtam, amiben randira mentem. Világoszöld szemem alatt hatalmas karikák éktelenkednek, elkenődött a szempillaspirálom, az arcomra is került a rúzsból.

Káromkodva kinyitom a hideg vizet, alaposan megmosom az arcom, aztán módszeresen leradírozom róla a rászárad könny- és sminkmaradványokat. Szó szerint ég az arcom a szégyentől. Mi a frász van velem? Miért ittam tegnap olyan sokat? Miért nem jöttem csak egyszerűen haza? Nézhettem volna valamit a tévében, aztán ágyba bújtam volna ahelyett, hogy a sebeimet nyalogatom, mint valami lúzer.

Máris késésben vagyok. Normál esetben mostanra végzek az edzéssel, megválaszolom a leveleimet, elintézem a hívásokat, betáblázom a napot, megreggelizem, futok néhány kört, és…

Úgy feszít belülről az idegesség, hogy hányingerem lesz. Megmarkolom a mosdókagyló két végét, aztán veszek néhány nagy levegőt.

Minden rendben. Jól vagyok. Egyik megbeszélést sem szalasztottam el. Nem késem le semmiről. Nem ez a legszervezettebb napom, de sebaj.

Nincs baj.

Ezért nem szeretek inni. Szétzilálja a napi rutinomat. Márpedig a megszokott rutinom nélkül hatalmas káosz az életem.

Összeszedem magam. Megmosom a fogam, köpök egyet, aztán visszatántorgok a hálószobába, és vágyakozva nézem a rendetlen ágyat. Szeretnék visszabújni a takaró alá, rendelni valami reggelit, aztán egész nap A kifutó című valóságshow-t nézném, és próbálnám kiheverni a másnaposságom.

Vagy esetleg felhívom a bérbeadót, felmondom a bérleti szerződést, és keresek egy másik lakást, jó messze a jelenlegi szomszédaimtól.

Egyiket sem teszem. Inkább leveszem a tegnap óta viselt ruhám, felkapom az edzőcuccot, előveszek egy hajgumit, és összefogom a hajam. Muszáj kézben tartanom az eseményeket.

***

Húsz perc múlva már a Hyde Parkban kocogok. Csodás nap ez a mai. Fényesen süt a nap, a hatalmas fák viszont kellemesen árnyékolják a salakos futópályát.

Lomha vagyok. Általában minden gond nélkül lefutok nyolc kilométert, ma viszont lassú és petyhüdt a testem a fáradtságtól és a dehidratáltságtól. Utálok edzeni, amikor fáradt vagyok, de még ennél is jobban utálom megtörni a napi rutint, ezért erőt veszek magamon, és kihúzom a zsebemből a telefont. Kell valami, ami eltereli a figyelmem a következő öt kilométeren. Tartva a futótempót gyorsan letöltöm a Három szingli pasas legújabb adását, aztán elindítom a podcastot.

Felcsendül az ismerős zene, majd meghallom Josh mély hangját.

– Sziasztok! Köszöntünk mindenkit a Három szingli pasas 442. adásában. Ebben a podcastban három egyedülálló férfi ad nektek randitippeket. Én Joshua vagyok, nemrég múltam harminc, évek óta nem volt tartós párkapcsolatom.

– Én pedig Luke vagyok. Anno középiskolában tanítottam, én vagyok a csapat elvált tagja – veszi át a szót Luke.

– Zack vagyok, rögbilegenda, naptárfiú, és Európa legjobb numerája – szól unottan Zack.

– Ezt még senki nem mondta – vágja rá Josh.

– Dehogynem! Szájról szájra terjed a hírem.

Josh sóhajt.

– Szóval mi vagyunk a Három szingli pasas, akik egyáltalán nem alkalmasak rá, hogy bármiféle párkapcsolati tanácsot adjanak. Ahogy mindig, most se feledjétek, hogy ez a show kizárólag a szórakoztatás céljából jött létre! Még véletlenül se fogadjátok meg a tanácsainkat!

– De ha mégis bejön a tipp – szól közbe Zack –, küldjetek esküvői meghívót!

Pocsék hangulatom ellenére elmosolyodom.

Szeretem a Három szingli pasast. A koncepció mondjuk gáz. Miért kéne három fazonnak, akiknek még párkapcsolata sincs, randitanáccsal előrukkolnia? Ettől függetlenül sokat segítenek. Mindhárman különlegesek valamiben. Mielőtt Luke elvált, jó néhány párterápián részt vett az exnejével, ezért sokat tud a párkapcsolatok pszichológiájáról. Josh annyira őszinte, hogy majdhogynem tapintatlan, minden gond nélkül közli a hallgatóval, ha szerinte dobnia kéne a partnerét. Ami pedig Zacket illeti, minden szexszel kapcsolatos kérdést megválaszol. Ráadásul ők hárman elképesztően jó csapatot alkotnak. Mondhatni, megvan köztük a kémia. Minden adást úgy kezdenek, hogy elmesélik, milyen hetük volt, de a kedvencem, amikor a hallgatók e-mailjeire válaszolnak.

– Na jó – szólal meg Josh, amikor az utolsó néhány métert futom. – Itt egy e-mail, amit szerintem Zacknek szántak. A levélíró álneve: Nedves Közép-Anglia.

– Ez jó lesz – szól Zack. – Csapasd!

Josh megköszörüli a torkát.– „Az utóbbi időben, amikor együtt voltam a barátnőmmel… szinte tocsogott. Szerintem ez szuper, de ő mindig zavarba jön, ez pedig jócskán rányomja a bélyegét a szexuális életünkre. Hogyan tudnám meggyőzni, hogy ez teljesen normális… és nekem kifejezetten bejön?”

– Idd meg a löttyöt! – vágja rá azonnal Zack. – Tedd oda magad, és nyeld a nedvet, haver. Nem elég csak mondani, hogy bejön a dolog, meg is kell mutatni. Szóval irány a lába közé, aztán mintha dinnyeevő versenyen lennél. Hidd el, ha tisztára nyalod, mint a tányért, tudni fogja, hogy szexinek találod.

A park közepén kitör belőlem a röhögés. Egy arra járó, babakocsit tologató nő zavartan rám néz, aztán gyorsan átmegy az út túloldalára. Igyekszem visszafogni magam, ezért odakocogok a legközelebbi padhoz, hogy kicsit lecsillapodjak. A telefonom folyamatosan pityegett, miközben futottam, úgyhogy előveszem, végigpörgetem az üzeneteket, közben lenyújtom a combom.

Zack üzent.

ZACK: Fent vagy, L?

ZACK: A stúdióban vagyunk, de nemsokára ebédelünk. Csatlakozz hozzánk, ha szeretnél beszélni a tegnap estéről!

Azon vagyok, hogy elkattintsam az üzenetet, amikor felvillan a következő.

ZACK: Aggódunk érted. Nem szeretünk sírni látni.:(

Mardos a bűntudat. Persze hogy aggódnak. Úgy bömböltem, mint egy kisbaba. Még soha nem láttak ilyen állapotban. Mindig nagyon igyekszem összeszedettnek látszani.

Bocsánatot kell kérnem.

Sóhajtok, majd gépelni kezdem az üzenetet.

Zack

– „Majdnem egy éve, hogy ezzel a három, cukorfalat pasival randizom” – olvassa Josh a mikrofonba, miközben a telefonján nézi az e-mailt. Ásítok, miközben próbálok ébren maradni.

– „Csodás dolog. Csak az a baj, hogy más a napirendünk, ezért szinte soha nem vagyunk együtt mind a négyen. Van egy kislányunk, és szeretném, hogy mindhárom apukájával minőségi időt töltsön. Hogyan egyeztessük ezt össze?” – kérdezi Beth Ellis Londonból.

– Ez ám a helyzet! – szólok a mikrofonba. – Évek óta nem osztozunk csajon, de amikor annak idején mindhárman Monicával randiztunk, volt egy online naptár, ahol láttuk, mikor ér rá mindenki.

Luke bólint.

– Igyekeztünk minél rugalmasabbak lenni. Sokszor műszakot cseréltünk, és hasonlók. Őszintén szólva a legjobb, amit tehetsz, hogy…

Pityeg a telefon a zsebemben.

Luke hangosan felsóhajt, Josh lehunyja a szemét. Káromkodva lehúzom a zsebem cipzárját.

Reggel kilenc óta vagyunk a stúdióban, de még nincs használható felvételünk. A Három szingli pasas havonta nyolc adással jelentkezik. A heti egy mellé bónuszepizódot is készítünk a fizető feliratkozóinknak. Általában igyekszünk a hétvégén felvenni az anyagot, a hét többi napját pedig vágással és adminisztrációval töltjük. De ma valahogy semmi nem jön össze.

Először nem találtuk a mikrofonfejet. Utána egy teljes órányi anyagot felvettünk, mire rájöttünk, hogy Luke mikrofonja be sem volt kapcsolva. Ezután a hallgatók kérdései tűntek el, amiket Josh egész héten válogatott és rendszerezett. Most pedig képtelenek vagyunk egy ép mondatot kinyögni anélkül, hogy elejtenénk valamit, hülyeséget beszélnénk, vagy nyelvbotlásunk lenne.

Egyikünk sem tud koncentrálni, de mindannyian tudjuk, miért. Layla miatt.

Kiveszem a zsebemből a telefont, a kijelzőre pillantok. Layla arca jelenik meg rajta.

Végre!

– Ne sms-ezgess az asztal alatt! – mormolja Josh.

Megcsóválom a fejem, aztán megnyitom az üzenetet.

– Várj! Ez ő.

Felolvasom az üzenetét.

„Üzenem a srácoknak, hogy bocsánatot kérek. Nagyon kellemetlenül érzem magam.”

Luke zavarodottan néz.

– Miért érzi magát kellemetlenül? Barátok vagyunk. Te részegen sokkal rosszabb dolgokra vagy képes, mint hogy az érzéseidről beszélsz.

– Mondjuk azért, mert gondja van az érzelmekkel? Állítom, hogy számára felér egy fél öngyilkossággal, ha elsírja magát mások előtt.

Rákattintok a válasz gombra.

– Megírom neki, hogy fejsérülés következtében végleges amnézia lépett fel mindhármunknál. Jó?

Luke összeszorítja az ajkát, aztán a jegyzeteibe mélyed.

Szerintem mindannyiunkat lesokkolt, ami tegnap este történt. Egyáltalán nem vallott Laylára. Még soha nem láttam sírni. Mindig olyan összeszedett, és ura a helyzetnek. Merem állítani, hogy emiatt nem talál pasit. Szerintem elijeszti őket.

Jóságos ég! Amikor először találkoztunk vele, azt hittem, ki nem állhat. Aznap költözött be. Hallottam, hogy jön egy csaj a szemközti lakásba, ezért természetesen odamentem, hogy megkérdezzem, szüksége van-e segítségre. Széles mosollyal az arcán visszautasított, aztán beviharzott a lakásába, és egy hónapon át került.

Azt hittem, rideg. Távolságtartó. Fásult. De minél jobban megismertem, annál inkább rájöttem, hogy egyik sem igaz rá. Csak szégyenlős. Léteznek szégyenlős és szelíd lányok. Layla ezzel szemben a szégyenlős és kőkemény fajta. Tekintve, hogy magabiztos, és úgy öltözködik, mint egy topmodell, ráadásul egy rakás pénzt keres, az emberek gorombának és flegmának tartják a fura viselkedése miatt. Pedig Layla egyszerűen csak lökött.

Rengeteg időbe telt, mire felengedett mellettünk, de megérte. Csodás ember. Azt teszi, amit akar, és nem érdekli, mit gondolnak róla mások. Istenem! Ő a saját tervezésű fehérneműinek a modellje! Félmeztelen képeket posztol magáról a közösségi médiában, miközben rengeteg ocsmány üzenetet kap mindenféle suttyó pasastól. Nem törődik velük. Meg akarja mutatni a fehérneműit, hát így tesz.

Ezért volt nagyon furcsa tegnap kiborulni látni. Ezt az oldalát még nem ismertem. A gondolat is fáj, hogy szomorúan és magányosan tengette napjait a velünk szemközti lakásban.

– Valamit tennünk kell – szól Josh.

A szememet forgatom. Josh az első találkozás óta odáig van Layláért, de ezt a világért sem vallaná be. Mondjuk enélkül is nyilvánvaló. Ha Layla boldog, Josh dúdolgatva sétál fel-alá a lakásban. Ha Layla ideges, Josh is nyűgös. A fickó telepakolta a szekrényeinket Layla kedvenc rágcsálnivalóival, és majd kiugrik a bőréből örömében, amikor Layla üzenetet küld neki. Valószínűleg nagyon odatett neki, amikor sírni látta.

– Talán… tegyük, amit kért! – vágom rá. – Elvégre tényleg az a dolgunk, hogy segítsünk az embereknek boldogulni a párkapcsolatban.

– De nem randizunk! – vágja rá Luke hallhatóan fáradtan. – És nincs szüksége a segítségünkre.

– Akkor miért zokogott a nappalinkban? – csattan fel Josh. – Te is láttad.

– Részeg volt.

– Ez nem jelenti azt, hogy ne lenne szomorú! – Visszapillant az előtte sorakozó e-mailekre. – Szerintem segítenünk kell neki. Nyilván nem pénzért, de talán… tényleg bevezethetjük a randizás gyakorlati rejtelmeibe. Csak hogy hozzászokjon.

Luke rámered.

– Ugye csak viccelsz?

– Azt mondta, mellettünk nincs zavarban. Az nagy dolog – érvel Josh.

Luke állkapcsa megfeszül.

– Más kérdés, hogy én nem jövök-e zavarba, amikor el kell mesélnem az egykori tanítványomnak, miként javítson a szerelmi életén.

– Ezen túl kell lépned – szólok közbe. – Már nem a tanítványod. Ugyan kérlek! Mi értelme ennek a munkának, ha még azoknak sem tudunk segíteni, akik fontosak nekünk?

Mielőtt Luke reagálhatna, kopognak.

– Fiúk! – szól Paul, a menedzserünk az ajtó túloldaláról. – Bejöhetek?

Megdörzsölöm a szemem. Utálom ezt a fickót. Amióta a podcast berobbant, egy Buzztone nevű médiacégnek dolgozunk, ami rengeteg podcastot gyárt.

Gyűlölöm őket. Akkor csökkentik a fizunkat, amikor akarják, pocsék szponzorokat választanak, és még csak nem is káromkodhatunk a saját műsorunkban. Mindennek a tetejébe Paul egy pénzéhes szarházi.

– Gyere! – válaszolja fáradtan Josh, majd leteszi a fejhallgatót. – Eddig úgysem haladtunk valami jól.

Kinyílik az ajtó, aztán belép Paul. Csíkos, háromrészes öltönyében, agyonzselézett hajával pont úgy néz ki, mint egy amerikai autókereskedő. Tekintete komor.

– Hadd találjam ki! Alacsonyak a számok. Már megint – mondom kerek perec.

Paul szája elvékonyodik.

– Rosszabb. A Szerelmetes lelki társak kommentelt rólatok néhányat az este folyamán.

Lecsapja közénk a tabletet az asztalra.

– Ezt látnotok kell.

Ökölbe rándul a kezem. A Szerelmetes lelki társak. Egy rivális párkapcsolati tanácsadó podcast, ami tavaly kezdett népszerűvé válni. Ez amúgy nem zavarna, nem félek a konkurenciától. Csakhogy rémes tanácsokat osztogatnak. Azzal traktálják a hallgatóikat, hogy a feleség dolga otthon maradni és gondoskodni a gyerekekről, és az újdonsült apukák még véletlenül se menjenek apaszabadságra, mert nekik meg az a dolguk, hogy eltartsák a családot. Képesek voltak ilyet beszólni, hogy ha a tinilányok könnyen hozzájutnak a fogamzásgátló szerekhez, az csak arra ösztönzi őket, hogy fűvel-fával ágyba bújjanak. És a legrosszabb, hogy a hallgatók mindezt elhiszik. Hunyorítva olvasom a kommentet.

Ma este a @háromszinglipasas-t hallgattam. A legutóbbi adás egyszerűen UNDORÍTÓ! A NŐI PROMISZKUITÁST reklámozzák a „szexpozitivitás” jegyében.

Ezek a férfiak nem tudják, mit beszélnek. ezért NEM lenne szabad hagyni, hogy tanácsokat adjanak! Mélységesen aggódunk azokért a fiatal lányokért, akik esetleg hallgatják az adásaikat.

Minden kommentjük több mint háromezer lájkot kapott.

– Na jó. Mi legalább épkézláb tanácsokat adunk ahelyett, hogy azt mondanánk a nőnek, hogy „Figyu! Ha a férjed megcsal, a te hibád, mert nem cuppansz rá elégszer, és nem pattansz rögtön, ha kefélni akar!” – csattanok fel.

– Ha nem akarjátok, hogy az emberek megfogadják a tanácsaikat – kezdi nyugodtan Paul –, talán el kéne érnetek, hogy inkább titeket hallgassanak.

– Mégis hogyan? – kérdezi Josh. – Semmin nem változtattunk. Nem tudom, miért vesztünk hallgatókat.

Paul az asztalra csap.

– Pontosan ez az! Semmin nem változtattatok! Öt éve ugyanazt csináljátok! Elcsépelt a műsor.

A kupacba rendezett hallgatói e-mailekre mutat.

– Annyi kérdés van, amire válaszolhatnátok, mielőtt tizedszer is elmondanátok ugyanazt. Ki kell törnötök.

– Hogyan? Van valami javaslatod? – kérdezi higgadtan Luke.

Paul vállat von.

– Ez a ti dolgotok. De ha nem vonzotok be több hallgatót, le kell faragnunk a pénzetekből.

– A francba! – motyogja Josh a kezébe temetve az arcát.

A Buzztone-nál a költségvetés megnyirbálása egyenlő a podcast halálos ítéletével. Engem őszintén nem érdekel, ha vége a show-nak, és valami másba kezdünk, viszont a Három szingli pasas Josh szerelemgyereke. Öt éve kezdte a podcastot, amikor még kommunikációt tanult az egyetemen. Luke nagyjából egy évvel később csatlakozott, én később kerültem képbe.

Vicces történet. Josh és én gyakorlatilag együtt nőttünk fel, és legjobb haverok voltunk. Ugyanabban az utcában laktunk, ugyanabba a suliba jártunk. Egy kicsit szem elől tévesztettük egymást, amikor rögbizni kezdtem, de miután elszakadt a keresztszalagom, és kiraktak a csapatból, Josh ismét rám talált. Kész csődtömeg voltam. Piáltam, depressziós lettem. Szó szerint felrángatott a szálloda padlójáról, beköltöztetett magához, és erélyesen követelte, hogy csatlakozzak a podcasthoz.

Nagyon jó ötlet volt. Rengeteg hallgatót bevonzottam, a Három szingli pasas pedig szárnyal.

Eddig legalábbis így volt.

– Találjatok ki valamit! – utasít Paul, aztán szigorúan végigmér mindhármunkat, felkapja a tabletet, és elviharzik.

Miután az ajtó bevágódik, kulcsra zárom.

– Továbbra is az a véleményem, hogy függetlenné kell válnunk. Elég régóta csináljuk ahhoz, hogy megálljunk a saját lábunkon.

Ahogy mindig, most sem hallgat rám senki.

Josh a homlokát ráncolva mered az előtte tornyosuló papírhalomra.

– Kéne valami újdonság. Valami más – ismételgeti. Szinte látom, ahogy forognak az agytekervényei. – Amit még soha nem csináltunk. Ami megragadja a hallgatókat, és bebizonyítja az embereknek, hogy pontosan tudjuk, mi a pálya.

– Van valami ötleted? – kérdem.

Lassan bólint.

– Azt hiszem. – Rám néz. – Hívd fel Laylát! Kérd meg, hogy ugorjon át hozzánk, miután végzett!

– Micsoda? Miért? – kérdezi Luke.

– Van egy ötletem, de ehhez szükségünk van a segítségére.

Layla

– Ti… randizni akartok velem? – kérdezem aznap este, összerándult gyomorral.

– Kamurandi – helyesbít Josh. – Minden megjátszott lesz.

Zack bólogat és vigyorog, mintha ez lenne a világ legkézenfekvőbb ötlete. Rájuk sandítok.

Egyáltalán nem erre számítottam, amikor Zack megkért, hogy munka után ugorjak be hozzájuk. Őszintén szólva azt hittem, inkább faggatni fognak. Megbeszélés közben egész délután azon agyaltam, hogyan kérjek tőlük bocsánatot. Amikor végre odaértem, mindhárom pasas a pultnál sörözgetett, és egy rakás kézzel írt jegyzet fölött görnyedtek. Mielőtt kinyithattam volna a szám, hogy elnézést kérjek, leültettek, itallal kínáltak, aztán felvázolták nekem a leghülyébb ötletet, amit életemben hallottam.

Végigmérem őket. Zack ragyog a lelkesedéstől. Luke nem néz fel, inkább a sörét bámulja. Josh pillantása a retinámba ég.

Az ajkamba harapok.

– Tényleg azt hiszitek, hogy meg tudtok tanítani randizni?

– Persze, kislány – vágja rá lazán Zack. – A szerelem nagymesterei vagyunk.

Luke a homlokát ráncolja.

– Kizárt, hogy erre szükség van – jelenti ki kategorikusan. – Ennyire nem lehetsz rossz a randizásban. Úgy értem, nézz magadra! – mutat végig rajtam.

Végigmérem magam.

– Hogy érted ezt?

Zack előrehajol, pajzán vigyor jelenik meg a képén.

– Igen, Mr. Martins. Hogy érted ezt?

– Én… – Luke végigsimít őszbe vegyülő haján, közben igencsak elpirul. – Szép, okos és összeszedett vagy, Layla. Adj egy kis időt, és meg fogod találni a megfelelő férfit!

– Rengeteg időt adtam. Mostanra meg kellett volna találnom ezt az illetőt. – Josh felé fordulok. – Jól van. Feltételezve, hogy beleegyezem, hogyan fog ez kinézni?

Josh végigfutja a papírokat.

– Randira hívunk. Hagyjuk, hogy gyakorold a flörtölést. Segítünk, hogy ne okozzon gondot az érzelmek kifejezése. Segítünk, hogy megszokd a… romantikus helyzeteket.

– Lényegében a pasijaid leszünk – vágja rá vidáman Zack.

– Többé-kevésbé – teszi hozzá Josh. – Végigvezetünk azokon a dolgokon, amikben bizonytalan vagy. Például: hogyan írj egy pasinak. Hogyan hívd a lakásodra. Hogyan kérj bocsánatot egy veszekedés után. – Oldalra hajtja a fejét, sötét szemével szinte felfal. – Mit gondolsz? Ez valóban segítség lehet?

Igen – gondolom magamban. Ha ismerős pasikkal játszom szerepjátékot, talán nem ítélkeznek, ha elrontok valamit. Ez a legtöbb, amit tehetnek értem.

Ez több mint segítség.

– És… Ti mit nyertek a dolgon? – kérdezem lassan.

– Tartalmat – vágja rá azonnal Josh. – Szerintem így egy újabb szegmensre szabhatjuk a show-t. Például… a randizásra. Keresünk valakit, aki reménytelen a kapcsolatok terén, aztán megtanítjuk, hogyan induljon el a párkapcsolat-létesítés útján. Ezáltal naprakész, praktikus tanácsot adunk a hallgatóknak, és bebizonyíthatjuk, hogy értjük a dolgunkat.

– Na jó. Erre miért van szükség? – kérdezem.

– Néhány faszfej online kifejtette, hogy nem lenne szabad tanácsot adnunk – fintorog Zack. – De te segíthetnél bebizonyítani, hogy tévednek. Mi lennénk a kamu pasijaid. Minden hét végén egy negyed óra erejéig szerepelnél a műsorban, és elmesélnéd, miket tanítottunk. Pitekönnyű.

– Lankad a forgalom – vallja be Josh. – Viszont az általunk javasolt megoldással növelhetnénk a hűséges hallgatók számát. Jó néhányan küldhetnének randijavaslatokat, megválaszolhatnák a feltett kérdéseket, vagy ilyesmi.

Zack bólint.

– A produkciós vezetőnk kis híján elélvezett, amikor előrukkoltunk neki az ötlettel.

– Pontosan mennyi időt kell rászánnom? Meglehetősen zsúfoltak a napjaim – mondom idegesen.

– Tudom. Hetente egyetlen hivatalos randit kérnék, és vasárnaponként három órát a felvételre. Lenne házi feladatod is – teszi hozzá Josh.

– Megtanítalak szextingelni – kuncog Zack. – Már van egy rakás anyagom hozzá.

– Zack! – szól rá szigorúan Luke, lecsapva a sört az asztalra.

Nem mondok semmit. Kicsit megszédít a gondolat. Lehet, hogy Luke nem helyesli, de őszintén szólva nagyon vonzó az ötlet. A srácok tényleg segítenek.

– Rendben. Menni fog – egyezem bele.

Josh bólint, aztán lapoz egyet.

– Ami pedig a pénzt illeti… Amikor meghívunk valakit a műsorba, az adás bevételének egy bizonyos százalékát odaadjuk.

Megcsóválom a fejem.

– Nincs szükségem pénzre. Ti tesztek nekem szívességet. Cserébe szerepelni fogok a műsorban. Kvittek vagyunk.

– Nem fizethetünk szívességgel, L. Főleg, ha pénzt hozol a konyhára. – Megforgatja a tollát. – Arra gondoltam, esetleg hirdethetnél.

– Hirdetni?

Ez jó ötlet, a srácok hallgatósága ugyanis javarészt nőkből áll. Fogadok, hogy közülük sokan vásárolnának fehérneműt.

– Rendben. Egy reklámbevágás jól jönne.

Josh bólint, aztán bejelöl valamit a lapon.

– Mit szólnál harminc másodperchez?

– Egy perc – vitatkozom. – És ne csak egy folyton ismételt szöveg legyen a reklámszünetben! Minden adásban, amiben szerepelek, beszélgetni akarok veletek a fehérneműkről.

Zack füttyent.

– Te aztán keményen tolod az alkudozást. Micsoda feladat! Mégis hogy a frászban értekezzek én veled egy percen keresztül a tangabugyikról?

Josh egy ideig csak méreget, aztán bólint, és megint ír valamit.

– Rendben.

Luke a fejét csóválja.

– Ez nevetséges!

Felé fordulok. Dühösebbnek látszik, mint amilyen valaha a suliban volt. Alapból olyan szelíd és nyugodt természetű.

– Te nem akarod?

– Nem! – jelenti ki kerek perec. – Nem akarom az egyik volt tanítványomat kamurandira vinni, hogy egy rakás vadidegent szórakoztassak!

Ó!

– Akkor miért vagyok itt? – kérdem.

– Nincs beleszólása. Kétharmaddal mi nyertünk – jelenti ki lazán Zack.

– De igenis van beleszólása! Nem kényszeríthetem, hogy hívjon randira, ha nem akar.

Luke nagy levegőt vesz.

– Majd felkonferálom az adást, ha akarjátok. Segítek a szövegkönyv megírásában, követem a közösségi médiát. De nem csatlakozom a randihoz! – Feláll, visszatolja a széket. – Szerintem alaposan gondold át ezt az egészet, mielőtt rábólintasz, Layla! Semmi baj nincs veled, amit ez a két idióta orvosolni tudna. – Felkapja a sört, aztán a hálószobája felé veszi az irányt. – Írj, ha döntöttél!

Mindhárman figyeljük, ahogy Luke eltűnik az előszobában.

– Ne törődj vele! – szól Zack, miután Luke becsukja az ajtót. – Azóta ilyen mufurc, hogy az exneje küldte azt a meghívót.

Hirtelen szörnyen érzem magam.

Emlékszem, amikor Luke elvált. Ennek nagyjából tíz éve. Az iskola igazgatónője volt a felesége. Luke nagyon lelkesen kezdte a tanévet, és azon kevés tanárok egyike volt, akit tényleg érdekelt a sorsunk. Könyveket vett, elvitt minket színházba, még tanítás után is ottmaradt, hogy segítsen a korrepetálásra szoruló diákoknak. Az évfolyamunkon minden csaj szerelmes volt belé.

Aztán félév táján megváltozott. Emlékszem, milyen fáradtan és elgyötörten jött be, még a ruhája is gyűrött volt. Aztán jött a két hónapos nyári szünet, majd szeptemberben visszatértünk a suliba, de Luke-ot sehol sem találtuk, Mrs. Martins pedig Mrs. Jonesszá avanzsált.

Ez már tíz éve történt, de amennyire tudom, Luke azóta sem randizott. Ezek után egyáltalán nem lep meg, hogy nem akar velem kamurandizni.

– Szerintetek korrekt ez a dolog, ha Luke nem akar benne részt venni? – kérdezem.

Josh vállat von.

– Ha nem akar részt venni a randizásban, nem kötelező. – Kicsit jobban kihúzza magát, aztán lapozgatni kezd. – Na jó. Ha neked tetszik az ötlet, készítünk egy oktatási tervet. Mikor érsz rá először randizni?

– A hétfő este jó lenne.

– Szuper! Akkor holnap reggel felvesszük a bevezető részt, hétfőn elviszünk inni, aztán meglátjuk, hogyan érzed magad hétköznapi randihelyzetben.

Elmosolyodom Josh komolyságán. Persze nem lep meg a hozzáállása, mert mindent nagyon komolyan vesz. Különösen, ha üzletről van szó.

– Jó. Csináljuk!

A Josh által készített szerződéstervezetre pillantok. – Írjam alá? – nyúlok a papír után, de Zack elhúzza előlem.

– Még egy dolog! – szól közbe furcsamód komolyan. – Lehet, hogy pöcsfejnek fogok tűnni, de muszáj beszélnünk róla – mosolyog. – Semmi komoly nem lesz a dologból. Rendben? Megcsináljuk a műsort, kedvessé és ellenállhatatlanná varázsolunk téged, aztán szabadon engedünk, ahogy a kismadarakat szokás. Még véletlenül sem randizunk tovább.

Felvonom a szemöldököm.

– Tudjátok, hogy nem vagyok belétek titkon szerelmes.

Vigyorog.

– Persze. Erre már rájöttem. De isten tudja, hányszor feküdtem össze úgy csajjal, hogy egyéjszakás kalandnak indult, aztán elkezdett érzelmeket táplálni irántam. Persze nem az ő hibája – teszi hozzá látva az arckifejezésemet. – Az érzelmeiről senki nem tehet. Csakhogy én kedvellek, Layla, és nem akarom, hogy Josh, én vagy bárki megbántson a podcast készítése során.

Hatalmas tenyerét a kézfejemre teszi.

– És ha mégis befészkeli magát a fejedbe a gondolat, hogy tényleg járjunk, abba kell hagynunk az egészet. A barátságunkat ugyanis nem akarom tönkretenni.

Lassan bólintok.

– Ez rád is vonatkozik. Ha úgy érzed, halálosan szerelmes vagy belém, vége a kamurandiknak.

– Nagyszerű! – koccint velünk olyan lelkesen Zack, hogy a sör egy része az asztalra csorog. – Ez kifejezetten jó lesz!

Josh halványan mosolyogva felemeli a poharát, de nem szól semmit. Nagy levegőt veszek, aztán a kiterített lapokra nézek.

– Szóval… Hol írjam alá?

Josh a lap aljára koppint. Felkapom a tollat, odafirkantom az aláírásomat. Zack csatakiáltást hallat, miután leteszem a tollat.

– Nagyszerű! Készülj, bébi! Nemsokára teljes körű tapasztalatszerzésben lesz részed. Kétszeresen!

– De először… – Josh összerendezi a papírokat. – Felvételt kell készítenünk. Tizenegykor találkozunk a stúdióban.

Komolyan bólintok, közben igyekszem ügyet sem vetni az idegességtől összerándult gyomromra.

Layla

Vasárnap reggel van a felvétel napja. Nagyon félek. A srácok a Buzztone kicsi, de kellemes hangulatú stúdiójában veszik fel az anyagot. Van itt egy kerek asztal mikrofonokkal és hangrögzítővel, körülötte plüss-székek egymástól akkora távolságra, hogy egyik mikrofon se gerjedjen, ha valaki beszél. Palackozott hideg vizet is bekészítettek a kinyomtatott e-mailes kupac mellé, a fiúk ezekre a levelekre fognak válaszolni. A helyiség formája viszont fura. Háromszög alakú, alacsony a mennyezet, és nincsenek ablakok.

– Azért, hogy ne visszhangozzon – magyarázza Luke, amikor ezt szóvá teszem, aztán leül, és úgy igazítja a székét, hogy hosszú lába elférjen az asztal alatt.

– A párhuzamos falak növelik a visszhangot, mert a hanghullámok könnyebben terjednek közöttük.

A két falat borító fekete tojástartó szivacs felé biccent.

– Ugyanez a helyzet a hangszigetelő szivaccsal. A kitüremkedő részek sokkal jobban elnyelik a hanghullámokat, mint ha sima felületű szivaccsal borították volna a falat.

Annak ellenére, hogy ideges vagyok, elmosolyodom.

– Köszönöm, Mr. Martins!

Lehajolok, hogy elrendezzem a táskám. A bőrnadrágom egy kicsit suhog, mire Luke közönyös pillantást vet rám. Annak ellenére, hogy csak hangfelvétel, ügyeltem az öltözködésre. Fekete felsőt és magas sarkú csizmát vettem fel. Harcos cucc. Semmitől nem érzem magam olyan erősnek, mint amikor egy szuperhősfilm szexi gonosztevőjének látszom. Márpedig most tényleg szükség lesz minden erőmre.