A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:

Unsettled: What Climate Science Tells Us, What It Doesn’t, and Why It Matters

Copyright © Steven E. Koonin, 2021

All rights reserved.

Magyar kiadás:

Tisztázatlan: Amit az éghajlattudomány mond, amit nem mond, és mindez miért fontos

Hungarian translation © Beszprémi Rita, 2023

Hungarian edition © MCC Press Kft., 2023

Fordította: Beszprémi Rita

Szakmai lektorok: Basa Márton, Szarka László Csaba

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-963-644-026-8 (print)

ISBN 978-963-644-057-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mariska Borbála

Szerkesztő: Szarka Károly

Korrektúra: Grim Jolán, Kótis Nikolett

Borítóterv: Baranyai B. András

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

I. rész: A TUDOMÁNY

1. Amit mondhatunk a melegedésről

2. Mérsékelt emberi hatások

3. A kibocsátásokról és azok következményeiről

4. Megannyi katyvaszos modell

5. Felhajtás a forróság miatt

6. Veszedelmes viharok

7. A csapadék csapdája – az áradásoktól a lángokig

8. Téveszmék a tengerszint emelkedéséről

9. Apokalipszis, ami nem az

10. Ki tette tönkre a „nagybetűs tudományt”, és miért?

11. A tönkretett tudomány talpra állítása

II. rész: A VÁLASZ

12. A karbonsemlegesség káprázata

13. Az Egyesült Államok a káprázat nyomában

14. B tervek

Zárógondolatok

Név- és tárgymutató

Számos mentoromnak, akik megtanítottak

a tudományetika fontosságára

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv majdnem három éven át készült. Bár a tartalmáért egyedül én vagyok felelős, hálás vagyok mindazoknak, akik segítettek az utamon.

A lista természetesen a szüleimmel kezdődik. Az édesapám már egészen kicsi koromban csodálatot és kíváncsiságot táplált belém a természetes világ és a „dolgok” működése iránt, míg az édesanyám energiája és optimizmusa egész pályafutásom alatt erőt adott.

Feleségem, Laurie, és gyermekeim, Anna, Alyson és Benjamin, támogatták a döntésemet a könyv megírásáról, ahogyan minden mást is a szakmai életemben. Az ezt követő néhány évnyi metaforikus távollétemmel szemben tanúsított toleranciájuk rendkívüli mértékben megkönnyítette a munkát, míg az egymást követő vázlatok elolvasásával segítettek elkerülni, hogy az előadásmódom a valóságtól elrugaszkodott legyen.

Az ügynököm, Keith Urbahn a Javelinnél egyetértett azzal, hogy az éghajlatról és az energiáról alkotott álláspontomnak szélesebb közönséghez kell eljutnia.

A kiadóm, Glenn Yeffeth a BenBella Booksnál elég bátor volt ahhoz, hogy elvállaljon egy olyan könyvet, amely minden bizonnyal sokaknak nem fog tetszeni, annak ellenére, hogy (vagy talán azért, mert) pontos, őszinte és érthető.

A szerkesztőm, Alex Stevenson bölcs kérdéseket intézett hozzám, és ügyesen átdolgozta a szövegemet és a grafikonjaimat. Az ő erőfeszítései jelentősen jobbá és olvashatóbbá tették a könyvet, mint amilyen egyébként lett volna.

Will Happer, William van Wijngaarden, John Christy és Demetris Koutsoyiannis professzorok olyan ábrákat vagy adatokat bocsátottak a rendelkezésemre, amelyek segítettek bemutatni a tudományos történetet.

A Tisztázatlan egy vagy több vázlatát sokan átnézték. Bár nem mindenki értett egyet mindennel, amit írtam, megjegyzéseik és éleslátásuk rendkívül értékes segítség volt számomra, ahogy a könyv egyre inkább formát öltött. A munkámat elolvasta többek között Henry Abarbanel, Kathleen Alexander, Jesse Ausubel, Wolfgang Bauer, Peter Blair, Kevin Chilton, John Christy, Marius Clore, Tamar Elkeles, Nancy Forbes, Phil Goode, Mike Gregg, Will Happer, Patrick Hogan, Barry Honig, Stephen Hsu, Eugene Illovsky, Eli Jacobs, Seymour Kaplan, Brian Koonin, Karlheinz Langanke, Dick Lindzen, Harriet Mattar, Andy May, Dan Meiron, Robert Powell, Roy Schwitters, Noah Trepanier, Craig Weiner, David Whelan, Jonathan Wurtele és June Yu.

Bevezetés

A „nagybetűs tudomány”. Elvileg mindannyian tisztában vagyunk azzal, hogy mi a „nagybetűs tudomány” állásfoglalása. A „tudományos háttér” – amint oly gyakran elhangzik – minden részletében tisztázott. Ugye, milyen sokszor hallotta már?

Az emberiség tönkretette a Föld éghajlatát. A hőmérsékletek növekednek, a tengerszint emelkedik, a jég eltűnőben van, a hőhullámok, a viharok, az aszályok, az áradások, valamint a futótüzek egyre súlyosabb csapást mérnek a világra. Mindezeket az üvegházhatású gázok kibocsátása okozza. És ha ezeket nem szüntetjük meg azonnal, a társadalom és az energiarendszer radikális átalakításával, „a nagybetűs tudomány” azt mondja, hogy a Föld el fog pusztulni.

Nos… nem egészen. Igen, való igaz, hogy a Föld melegszik, és hogy az ember melegítő hatást gyakorol rá. De ezen túlmenően – a The Princess Bride (A herceg menyasszonya) című filmklasszikusból egy parafrázist használva: „Nem hiszem, hogy »a tudomány« azt mondja, amire gondolsz.”

Mind a kutatások szakirodalma, mind pedig az éghajlattudomány helyzetét összefoglaló és értékelő kormányzati jelentések világosan kimondják például, hogy napjainkban az Egyesült Államokban nem fordulnak elő gyakrabban hőhullámok, mint az 1900-as években, illetve hogy az Egyesült Államokban a legmelegebb hőmérsékletek nem emelkedtek az elmúlt ötven évben. Amikor ezt közlöm az emberekkel, a legtöbben hitetlenkedve fogadják a hallottakat. Néhányan levegőért kapkodnak. Néhányan pedig egyenesen ellenségesen kezdenek viselkedni.

Pedig ezeken kívül is majdnem biztosan léteznek olyan információk az éghajlatról, amelyekről Ön nem hallott. Íme, további három – talán meglepő – tény, egyenesen a közelmúltban publikált kutatásokból, illetve az Egyesült Államok kormánya és az ENSZ által közzétett legfrissebb éghajlattudományi értékelésekből:

• Az ember az elmúlt évszázadban nem gyakorolt kimutatható hatást az éghajlatra.

• Grönland jégtakarója napjainkban nem zsugorodik gyorsabban, mint nyolcvan évvel ezelőtt.

• Az emberi tevékenységre visszavezethető éghajlatváltozás nettó gazdasági hatása minimális lesz legalább ennek az évszázadnak a végéig.

Akkor hát hogy is van ez?

Amennyiben Ön olyan, mint a legtöbb ember, akkor azon fog majd tűnődni, miután felocsúdott a meglepetésből, hogy miért is van meglepve. Miért nem hallotta ezeket a tényeket eddig? Miért nem illeszkednek abba a narratívába – ma már majdhogynem mémbe –, amely szerint már tönkretettük az éghajlatot, és biztosan a pusztulás felé rohanunk, hacsak nem változtatunk a szokásainkon?

A konszenzus hiánya a hosszú súgóláncjátékhoz hasonló folyamatra vezethető vissza, amely a kutatások szakirodalmával kezdődik, és az értékelő jelentéseken keresztül azok összefoglalóin át a média által közölt hírekig tart. Bőven akad lehetőség arra, hogy valahol hiba csússzon a rendszerbe – véletlenül vagy szándékosan egyaránt –, hiszen az információk számos szűrőn áramlanak keresztül, hogy sokféle közönségre legyenek szabva. A nyilvánosság szinte kizárólag a médiából szerzi az éghajlatra vonatkozó ismereteit; rendkívül kevesen olvassák el az értékelések összefoglalóit, nem beszélve a jelentésekről, illetve magukról a kutatási dokumentumokról. Ez teljesen érthető – az adatok és az elemzések a laikusok számára szinte átláthatatlanok, és a stílusuk sem éppen lebilincselő. Következésképpen a legtöbben nem ismerik a teljes történetet.

Emiatt azonban ne érezzük magunkat kellemetlenül! Nem csak a nyilvánosságot tájékoztatták rosszul azzal kapcsolatban, hogy a tudomány mit mond az éghajlatról. A politikai döntéshozóknak is olyan információkra kell támaszkodniuk, amelyeket már számos módon formáltak, míg végül eljutottak hozzájuk. Mivel a legtöbb kormányzati tisztviselő – valamint a köz- és a magánszférában az éghajlat-politikában érintettek többsége – maga nem jártas a tudományban, a kutatók felelőssége arról gondoskodni, hogy a nem kutatók, akik kulcsfontosságú politikai döntéseket hoznak, pontos, teljes és átlátható képet kapjanak mindarról, amit tudunk (és amit nem tudunk) a változó éghajlatról, olyat, ami nincs eltorzítva a „politikai programok” vagy a „narratíva” által. Sajnos nem mindig olyan egyszerű tisztán látni.

Én már csak tudom. Ez volt a munkám.

A szakmai hátteremről

Tudományos kutató vagyok – az a munkám, hogy méréseken és megfigyeléseken keresztül megértsem a világot, majd a felismeréseknek mind a jelentőségét, mind pedig a hatásait érthetően kommunikáljam. A pályafutásom kezdetén nagyon élveztem ezt, amikor az atomok és az atommagok elvont jelenségeinek nagy teljesítményű számítógépes modellezésével foglalkoztam (ami az éghajlattudomány legtöbb területén fontos eszköznek számít). 2004-től kezdve aztán majdnem egy évtizedet töltöttem azzal, hogy ugyanezeket a módszereket az éghajlat és az éghajlat energiatechnológiákra gyakorolt hatásainak a vizsgálata során hasznosítsam. Először a BP olajvállalat vezető kutatójaként, amikor a megújuló energia fejlesztésén dolgoztam, majd az Obama-adminisztráció Energiaügyi Minisztériumának tudományos államtitkár-helyetteseként, amikor a kormány energiatechnológiába és éghajlattudományba való befektetéseit segítettem irányítani. Úgy éreztem, ezekben a pozíciókban hasznos munkát végzek, hiszen segíthetek meghatározni és előmozdítani a szén-dioxid-kibocsátás csökkentését célzó tevékenységeket, vagyis a közmegegyezés szerinti kötelességünket „a Föld megmentése érdekében”.

Egy idő után azonban kezdtek kételyeim támadni. 2013 végén az Amerikai Fizikai Társaság (American Physical Society, APS) – az ország fizikusainak szakmai szervezete – felkért, hogy én vezessem az éghajlatról szóló nyilvános közleményük aktualizálását. Ennek kapcsán 2014 januárjában szerveztem egy workshopot, amelynek egy meghatározott célja volt: „stresszteszttel” felmérni az éghajlattudomány helyzetét. Ez hétköznapi nyelven annyit jelent, hogy elemeztük, értékeltük és összegeztük az emberiség felhalmozott ismereteit a Föld éghajlatának múltjáról, jelenéről és jövőjéről. Hat vezető éghajlatszakértő és hat vezető fizikus – magamat beleértve – egy napot töltött azzal, hogy megvizsgálja, egész pontosan mit is tudunk a klímarendszerről, és mennyire tudunk biztos képet adni a jövőjéről. A szisztematikus munka érdekében mi, fizikusok az ezt megelőző két hónap során összeállítottunk egy keretdokumentumot az ENSZ nem sokkal azelőtt kiadott értékelő jelentése alapján.[1] Ilyen és ehhez hasonló fontos, konkrét kérdéseket tettünk fel: Hol hiányosak az adatok vagy nincsenek kellően alátámasztva a feltételezések – és mindennek van-e jelentősége? Mennyire megbízhatóak azok a modellek, amelyeket a múlt leírásához és a jövő előrevetítéséhez használunk? Sokan, akik olvasták a workshopról készült jegyzőkönyvet, megdöbbentek, hogy az milyen eredményesen – és szokatlan módon – világított rá a tudomány akkori biztos és bizonytalan pontjaira.[2]

Ami engem illet, az APS-workshop után nemcsak meg voltam lepődve, de egyenesen villámként csapott belém az a felismerés, hogy az éghajlattudomány sokkal kevésbé kiforrott, mint azt gondoltam. A következőkre jöttem rá:

• Az emberiség az éghajlatot egyre növekvő mértékben, de mennyiségileg csekély melegítéssel befolyásolja. A rendelkezésre álló hiányos éghajlati adatok miatt nehéz megkülönböztetni az emberi befolyások következményeit az alig ismert természetes változásoktól.

• A különböző éghajlati modellek eredményei nem egyeznek, sőt olykor ellentmondanak egymásnak és számos megfigyelésnek. Olykor homályos „szakértői vélemények” alkalmazására került sor a modellek eredményeinek a kiigazítása vagy a hiányosságok leplezése érdekében.

• A kormány és az ENSZ sajtóközleményei és összefoglalói nem tükrözik pontosan a jelentéseket. Néhány fontos kérdésben általános konszenzus alakult ki a találkozón, de egyáltalán nem volt olyan határozott az egyetértés, mint amiről a média beszámolt. Az a kép, amelyet a média olykor a tudományról fest, kiváló éghajlati szakértők (köztük a jelentések készítői) számára kínos. Ez némiképp megdöbbentett.

• Röviden, a tudomány önmagában nem elegendő ahhoz, hogy használható előrejelzéseket készítsen arról, hogy az éghajlat a következő évtizedekben hogyan fog változni, még kevésbé arról, hogy az emberi tevékenység milyen hatással lesz rá.

Ezek az alapvető hiányosságok miért gyakoroltak olyan nagy hatást rám és rajtam kívül másokra is? Kutatóként úgy éreztem, hogy a tudományos közösség cserben hagyja a társadalmat azáltal, hogy egyszerűen elhallgatja az igazság egy részét. Állampolgárként pedig az aggasztott, hogy félrevezetik a társadalmat, és a politikai vitákban nem áll rendelkezésre megfelelő információ. Elkezdtem tehát hangot adni a véleményemnek, a legszélesebb nyilvánosság előtt egy kétezer szavas „szombati esszé” formájában, amely a The Wall Street Journal hasábjain jelent meg az év szeptemberében.[3] Az esszében megjelöltem az éghajlattudomány néhány bizonytalan pontját, és rámutattam, hogy ezek figyelmen kívül hagyása megakadályozhat bennünket abban, hogy megértsük a változó éghajlatot, és reagáljunk rá:

A szakpolitikai döntéshozók és a nyilvánosság talán a bizonyosság kényelmét kívánja az éghajlattudománytól. Attól tartok azonban, hogy megrögzötten azt a gondolatot hirdetni, miszerint az éghajlattudomány tudományos háttere „tisztázva van” (vagy akár „átverés”), lealacsonyítja és megzavarja a tudományos tevékenységet, és hátráltatja az előrelépést ezekben a lényeges kérdésekben. A bizonytalanság a tudomány legfőbb mozgatórugója és motiváló tényezője, és ezzel nyíltan szembe kell nézni.

E cikkre több ezer online hozzászólás érkezett, amelynek legnagyobb része pozitív hangvételű volt. Őszinteségem az éghajlattudomány helyzetéről ugyanakkor a tudományos körökben kevésbé lett népszerű. Ahogy egy nagy tekintélyű egyetem földtudományi tanszékének rektora négyszemközt mondta nekem: „Amit írtál, azzal szinte teljesen egyetértek, de nyilvánosan ezt nem merem kimondani.”

Számos kutató kolléga – néhányuk évtizedek óta a barátom – megbotránkozott azon, hogy ráirányítom a figyelmet a „nagybetűs tudománnyal” kapcsolatos problémákra, és ezzel – ahogy az egyikük fogalmazott – „muníciót adok a tagadóknak”. Másvalaki azon a véleményen volt, hogy rendben lett volna, ha az esszémet valamilyen jelentéktelen tudományos újságban publikálom, de szemrehányást tett, hogy ezt egy ilyen nagy olvasókörrel rendelkező fórumon tettem meg. Az egyik prominens képviselője annak az elméletnek, miszerint „a tudományos háttér tisztázva van”, a véleménycikkemre válaszul közzétett egy cikket, amelyben először felszólította a New York-i Egyetemet, hogy gondolja át az alkalmazásomat, majd ezt követően számos, általam megfogalmazott gondolat félremagyarázásával folytatta, végül azonban – érthetetlen módon – elismerte, hogy az említett bizonytalanságok többsége jól ismert, és a szakértők körében gyakori téma.[4] Úgy tűnik, azzal, hogy ilyen őszintén megneveztem e bizonytalan alapokon nyugvó ismereteket a nagy nyilvánosság előtt, akaratlanul is megtörtem valamiféle, a maffia omertájához hasonló hallgatási törvényt.

Az APS-workshopot több mint hatévnyi kutatás követte, amely után egyre fokozódott a döbbenetem az éghajlatról és az energiáról szóló nyilvános párbeszédeket figyelve. Az Egyesült Államok politikáját az éghajlattal kapcsolatos pánikkeltés kezdte uralni, különösen a demokraták körében, akik között egyébként politikai értelemben a legkellemesebben éreztem magamat hosszú ideje. A 2020-as demokrata elnökválasztási előválasztáson minden jelölt igyekezett túlszárnyalni a másikat, a tudománytól egyre jobban elrugaszkodott, „éghajlati vészhelyzetről” és „éghajlati válságról” szóló, túlzásokba eső kijelentésekkel. A választási kampány is egyre nagyobb horderejű szakpolitikai javaslatokkal lett teletűzdelve – ilyen volt a Green New Deal –, amelyek kormányzati beavatkozásokkal és támogatásokkal igyekeztek volna „küzdeni az éghajlatváltozás ellen”. Nem meglepő módon a Biden-adminisztráció az éghajlat és az energia kérdését kiemelt prioritássá tette, kinevezve John Kerry korábbi külügyminisztert éghajlatvédelmi megbízottnak, és mintegy 2 ezermilliárd dolláros kiadást javasolt az „emberiség létét fenyegető veszély” elleni küzdelemre.

Bár nincs megalapozott véleményem az olyan törvényjavaslatok, mint a Green New Deal kedvező fiskális és szakpolitikai hatásairól – fizikus vagyok, nem közgazdász –, annyit azért tudok, hogy minden szakpolitikát arra kellene alapozni, amit a tudomány a változó éghajlatról ténylegesen állít. Az ember éghajlatra gyakorolt hatásának csökkentéséről szóló, dollárbilliókat érintő döntések – végső soron – értékekről szólnak: kockázatvállalásról, nemzedékek közötti és földrajzi méltányosságokról, valamint a gazdasági fejlődés, a környezeti hatás, illetve az energiaköltségek, a rendelkezésre állás és a megbízhatóság közötti egyensúlyról. De ezeknek a döntéseknek a tudomány által létrehozott, biztos és bizonytalan ismeretek pontos megértésén kell alapulniuk.

Ez a könyv az ehhez a megértéshez vezető úton igyekszik elindítani bennünket. És ezt azon az egyetlen módon kívánom megtenni, amit csak egy tudományos kutató ismer: szinte kivétel nélkül a legfrissebb hivatalos értékelésekben vagy neves kutatási irodalmakban található igazolt tényekre támaszkodva, azokat valódi kontextusukban elhelyezve. Ahogy azt a néhai John Lewis, a „kongresszus lelkiismerete” mondta a Trump elnök ellen elrendelt vádemelésről szóló beszédében:[5]

Amikor az ember olyasvalamit lát, ami nem helyes, nem tisztességes és nem igazságos, akkor morális kötelessége, hogy mondjon valamit, hogy tegyen valamit.

* * *

A néhai Richard Feynman, kollégám a Kaliforniai Műszaki Egyetemen (California Institute of Technology, Caltech), a huszadik század egyik legkiválóbb fizikusa volt, híres kutatásainak kreativitásáról és pontosságáról (beleértve a Nobel-díjjal elismert, kvantum-elektrodinamikáról szóló munkáját). Többek között azért vált legendává, mert elvetette a tekintélyelvet, szórakoztató volt, és tudott jó történeteket mesélni – egy igazi egyéniség, egyedülálló intellektuális adottságokkal.

Jómagam egyike voltam azon számos ambiciózus fizikusnak, akiket Feynman egyénisége vonzott a Caltechre. Mielőtt 1968 őszén beiratkoztam volna az egyetemre, már többször elolvastam elejétől a végéig a csodálatos fizika-előadásairól készült „piros könyvsorozatát”. A Caltechen töltött négy egyetemi évem többnyire úgy telt, mint ahogy az a The Big Bang Theory (Agymenők) című sorozatból ismert, a nevetéseffektet kivéve. A mindennapok fénypontjai a Feynmannal folytatott négyszemközti beszélgetések voltak (rendkívül szeretett fiatal kutatókkal beszélgetni), valamint egy emlékezetes, bongón előadott dobszám magával a nagy emberrel, még az első tanévben.

A Caltech ethosza a tudományetikára épül. Ennek fontosságára már az egyetem első napján felhívják az új hallgatók figyelmét, és Feynman megkérdőjelezhetetlen intellektuális tisztessége mind a diákoknak, mind a fakultásnak megmutatta, hogy ez mit jelent egy aktív kutató számára. 1974-ben a Caltech évzáróján tartott „Cargo Cult Science”[6] (Rakománykultusz-tudomány) címmel egy mostanra híressé váló beszédet.[7] A beszéd arról szólt, hogy a tudományos kutatóknak milyen szigorúsággal kell eljárniuk, hogy ne csapják be se magukat, se pedig másokat.

A lényeg az, hogy ne pusztán azokat az információkat adjuk meg, amelyek lehetővé teszik munkánk ilyen vagy olyan irányú megítélését, hanem tárjuk fel az összes lehetséges információt, hogy kiderüljön munkánk igazi értéke és jelentősége.

Mindezt talán úgy magyarázhatom a legegyszerűbben, ha szembeállítom, mondjuk, a reklámok felfogásmódjával. Tegnap este hallottam, hogy a Wesson-féle étolaj nem itatja át a sültet. Ez valóban igaz, a Wesson nem csap be senkit – de én nem pusztán arról beszélek, hogy nem szabad másokat becsapni: én a tudományos tisztességről beszélek, és ez már egészen más szintje a dolgoknak. A Wesson-reklámban azt is el kellett volna mondani, hogy nincs is olyan étolaj, amely átitatná a sültet, ha egy bizonyos hőmérsékleten használjuk. Más hőmérsékleten viszont az összes étolaj – még a Wesson-féle étolaj is – átitatja! Igazat mondtak ugyan a reklámban, de csak egy részét mondták el az igazságnak: nem magát a tényt közölték, csak a következményét – és itt van a kutya elásva![8]

Az éghajlattudomány ismereteinek a nyilvános bemutatását többnyire a Feynman által leírt Wesson-féle étolajszindróma jellemzi – a meggyőzésre, nem pedig a tájékoztatásra törekszik, a bemutatott információkból kimaradnak alapvető összefüggések vagy „az összképbe nem illő” részletek. (És egészen véletlenül, akárcsak az étolaj esetében, ez leginkább a hőmérséklettel kapcsolatos.)

A legtöbb éghajlatkutató, akivel találkoztam, azzal az objektivitással és szigorral végzi a munkáját, amely a tudomány minden területén megszokott. Mivel azonban a változó éghajlat lehetséges hatása magát az emberi létet érinti, a probléma érthető módon indulatokat és érzelmeket vált ki. Egyesek azzal védekeznek, hogy egy kis félretájékoztatás senkinek sem fog ártani, ha az segít „megmenteni a bolygót”, és valóban, ha ilyen (akármennyire jogtalan és pontatlan) frázisokkal beszélnek a tétről, talán nem meglepő, hogy néhány éghajlatkutató kommunikációja a nyilvánosság felé mindennek nevezhető, csak objektívnek nem.

A néhai Stephen Schneider – egy prominens éghajlatkutató – ezt már 1989-ben világosan megfogalmazta:

Egyrészt kutatóként erkölcsileg a tudományos módszerhez vagyunk kötve, ebből kifolyólag azt ígérjük, hogy az igazat mondjuk, a színtiszta igazat, és csakis az igazat – ami azt jelenti, hogy kötelesek vagyunk minden kételyt, fenntartást, „ha”-t, „és”-t és „de”-t ismertetni. Másrészt nem kizárólag kutatók vagyunk, hanem emberek is. És a legtöbb emberhez hasonlóan mi is szeretnénk, ha a világ jobb lenne, ami ebben a kontextusban azt jelenti, hogy azon fáradozunk, hogy csökkentsük az esetlegesen katasztrofális éghajlatváltozás kockázatát. Ehhez széles körű támogatásra van szükségünk, arra, hogy megragadjuk a nyilvánosság figyelmét – aminek természetesen része a gyakori médiamegjelenés. Tehát ahhoz, hogy a nyilvánosság érdeklődését felkeltsük, ijesztő képeket kell festenünk, leegyszerűsített, drámai kijelentéseket kell tennünk, az esetleges kételyeinkről pedig alig szabad szólnunk. Ezt a „kettős erkölcsi kötöttséget”, amely oly gyakran érvényesül, nem lehet semmilyen képlet alapján feloldani. Mindannyiunknak el kell döntenünk, hogy mi a helyes egyensúly a hatékonyság és az őszinteség között. Remélem, ez azt jelenti, hogy mindkettő jellemző ránk.

Sokan mások is hasonlóképpen nyilatkoztak, vagy kommentálták Schneider állítólagos „kettős kötöttségének” sötét oldalát. Például:

• „Nem számít, hogy mi az igazság, csak az számít, hogy az emberek mit gondolnak igaznak.”

Paul Watson, a Greenpeace egyik társalapítója[9]

• „Meg kell lovagolnunk ezt a témát a globális felmelegedésről. Még ha a globális felmelegedés elmélete téves is, gazdaság- és környezetpolitikai szempontokat tekintve helyesen cselekszünk.”

Timothy Wirth, az ENSZ Alapítvány elnöke[10]

• „Néhány kolléga, akiben részben ugyanazok a kétségek merülnek fel, mint bennem, úgy gondolja, hogy az egyetlen módja annak, hogy a társadalmunkat rávegyük a változásra, ha az embereket egy katasztrófa lehetőségével ijesztgetjük, és ezért teljesen rendben van, sőt szükséges, hogy a tudományos kutatók túlozzanak. Azt mondják nekem, hogy a nyílt és őszinte helyzetértékelésekbe vetett hitem naiv.”

Daniel Botkin, a Kaliforniai Egyetem Santa Barbara

Környezettudományi Tanszékének korábbi vezetője[11]

Így hát a média tele van ijesztő éghajlati előrejelzésekkel. A következő jóslatok elég régiek ahhoz, hogy kimondhassuk, nem jöttek be:

• „[Ha nem teszünk semmit,] az ezredfordulóra (2000) ökológiai katasztrófa fog kialakulni, amely olyan teljes, visszafordíthatatlan pusztítással jár majd, mint bármely nukleáris holokauszt.”

Mostafa Tolba, az ENSZ Környezetvédelmi Programjának

(United Nations Environment Programme – UNEP)

korábbi ügyvezető igazgatója, 1982[12]

• „[Néhány éven belül] a téli havazás [az Egyesült Királyságban] rendkívül ritka és izgalmas eseménnyé fog válni. A gyerekek egyszerűen nem fogják tudni, hogy mi az a hó.”

David Viner vezető kutató, 2000[13]

• „2020-ra az európai városok az emelkedő tengerek alá fognak kerülni, Nagy-Britanniában pedig a szibériai éghajlat lesz jellemző.”

Mark Townsend és Paul Harris a Pentagon

egyik jelentését idézve a The Guardianban, 2004[14]

Bár Schneider később számos alkalommal megkísérelte megmagyarázni a „kettős erkölcsi kötöttségről” szóló kijelentését, úgy gondolom, hogy a mögötte meghúzódó premissza veszélyesen téves. Az nem lehet kérdés, hogy „mi a helyes egyensúly a hatékonyság és az őszinteség között”. Egy tudós részéről az arrogancia netovábbja még csak gondolni is arra, hogy szándékosan félretájékoztassa a szakpolitikai tárgyalásokat az általa vélt etikus magatartás érdekében. Más kontextusban ez talán nyilvánvalónak tűnik: képzeljük csak el, hogy mekkora felháborodást keltene, ha kiderülne, hogy a tudományos kutatók például vallási meggyőződésükből hamis adatokat közölnek a születésszabályozásra vonatkozóan.

Philip Handler, a Nemzeti Tudományos Akadémia (National Academy of Sciences, NAS) korábbi elnöke 1980-ban egy vezércikkben fogalmazta meg a problémát, amely négy évtized elteltével is hátborzongatóan időszerű:

A tudományos közösségben nehézségek adódnak a kutató mint tudós, illetve a kutató mint polgár szerepének az összetévesztéséből, a tudományos kutatóra vonatkozó etikai szabályzat és a polgári kötelesség összetévesztéséből, s elmosódik a határ az eredendően tudományos és az eredendően politikai kérdések között. Amikor a kutatók nem ismerik fel ezeket a határokat, saját ideológiai – általában kimondatlan – meggyőződéseik könnyen eliszaposítják a tudományosnak tűnő vitákat.[15]

A tudományos kutatók kivételes szerepe sajátos felelősséggel jár. Egyedül mi tudunk objektív tudományos ismereteket vitára bocsátani, és ez a mi legfőbb erkölcsi kötelességünk. Csakúgy, mint a bírók, kötelesek vagyunk félretenni a személyes érzéseinket a munkánk során. Ha ezt elmulasztjuk, megfosztjuk a nyilvánosságot azon jogától, hogy megalapozott döntéseket hozzon, és aláássuk az egész tudományos munkába vetett bizalmukat. A világon semmi baj nincs azzal, ha tudományos kutatók aktivistákként tevékenykednek, de a „nagybetűs tudománynak” álcázott aktivistatevékenység ártalmas.

Nekünk, tudományos kutatóknak nem szabadna étolajat árulnunk.

A könyvről

A Tisztázatlan két egymáshoz kapcsolódó történetet mesél el. Az I. rész a változó éghajlat tudományáról szól, míg a II. rész arról, hogy a társadalom milyen válaszokat adhat ezekre a változásokra.

Az I. rész azoknak a fontos kérdéseknek a megválaszolásával kezdődik, amelyeket a társadalom tesz fel az éghajlattudománynak: hogyan változott az éghajlat, hogyan fog változni a jövőben, és ezeknek a változásoknak mik lesznek a hatásaik? Emellett alapvető információkat nyújt azokról a hivatalos értékelő jelentésekről, amelyek alapján megválaszoljuk ezeket a kérdéseket.

Ahhoz, hogy megértsük, miért változik ma az éghajlat, és hogyan változhat a jövőben, tudnunk kell, hogy hogyan változott a múltban, az 1. fejezet pedig ezt elemzi magának a tudománynak a vizsgálatával. A fejezet elmagyarázza a Föld éghajlatára (ami nem azonos az időjárással) vonatkozó, évszázadokon át tartó pontos megfigyelések végzésének jelentőségét és nehézségeit, továbbá áttekinti a Föld felmelegedésére utaló jelek egy részét, és azokat geológiai kontextusba helyezi.

Ezt követően a 2. fejezet azt tárgyalja, hogy a Föld hőmérséklete egyáltalán hogyan alakul ki – a melegítő hatást kifejtő napfény és a hűtő hatású hősugárzás sérülékeny egyensúlyából. Látni fogjuk, hogy ezt az egyensúlyt emberi és természetes befolyások is megzavarják, és ebben az üvegházhatású gázok jelentős szerepet játszanak. Mivel az éghajlat rendkívül érzékeny, fontos, hogy pontos és precíz ismereteink legyenek ezekről a befolyásoló tényezőkről, illetve arról, hogy azok hogyan változtak az idők során. Az emberi tevékenység éghajlatra gyakorolt legfontosabb hatása a szén-dioxid (CO2) koncentrációjának növekedése a légkörben, elsősorban a fosszilis tüzelőanyagok elégetése révén. Ez a 3. fejezet fő témája – nagy figyelmet szentelve annak, hogy a szén-dioxid-kibocsátások és a szén-dioxid-koncentráció közötti kapcsolat hogyan csökkenti annak esélyeit, hogy az erősödő emberi hatásokat akár csak stabilizálni is lehessen.

A 4. fejezetben azokat a számítógépes modelleket mutatom be, amelyek azt vizsgálják, hogyan reagál az éghajlat az emberi és a természetes hatásokra. A számítástudomány terén szerzett fél évszázadnyi tapasztalatomra támaszkodva, illetve egy ebben a témában írt úttörő könyv szerzőjeként azt fogom megvizsgálni, hogyan működnek, mit árulnak el nekünk, és többek között milyen hiányosságaik vannak. A kutatók ezt a több tucat bonyolult modellt használják az előrejelzéseik elkészítéséhez, és a média ezeket idézi a sajtóhírekben – sajnos azonban olyan eredményeket adnak, amelyek nemcsak egymástól térnek el jelentős mértékben, de a megfigyelésektől is (vagyis bizonyos tekintetben helyes információkat szolgáltatnak, de számos más tekintetben hamisakat). Sőt, az eredmények tulajdonképpen a modellek minden generációjával egyre jobban eltérnek egymástól. Más szóval ahogy a modelljeink egyre bonyolultabbá váltak, a jövőre vonatkozó leírásaik egyre bizonytalanabbak lettek.

Az 5. fejezet az első azon öt fejezet közül, amely a tudomány és azon uralkodó álláspont közötti ellentmondásokkal foglalkozik, hogy „az emberiség már tönkretette az éghajlatot”, körbejárva olyan területeket, ahol a tények és az uralkodó nézet szöges ellentétben állnak egymással (és megvizsgálva, hogy ezek az eltérések miből fakadnak). Ez a fejezet az Egyesült Államokban mért rekordmagas hőmérsékletekre koncentrál – habár ilyen értékek nem gyakoribbak ma, mint az 1900-as években, ez egy mérvadónak tekintett értékelő jelentés félreinterpretálása miatt mégsem így tűnik. A 6. fejezet ehhez hasonlóan arra ad magyarázatot, hogy a szakemberek miért jutottak arra a következtetésre, hogy az emberi tevékenység nem okozott semmiféle megfigyelhető változást a hurrikánok viselkedésében, és hogy az értékelő jelentések hogyan homályosítják vagy torzítják el ezt a felfedezést. A 7. fejezetben a csapadékra és a kapcsolódó jelenségekre jellemző mérsékelt változásokat mutatom be az elmúlt évszázad tükrében, kifejtve ezek jelentőségét, és rámutatva néhány olyan pontra, amely valószínűleg meglepi majd azokat, akik követik a híreket – például, hogy világszerte a tűzben leégett területek nagysága minden évben 25 százalékkal csökkent a megfigyelések kezdete, vagyis 1998 óta.

A 8. fejezet tárgyilagosan elemzi az elmúlt évezredek során folyamatosan emelkedő tengerszint kérdését. Tisztázni fogjuk, hogy mi az, amit valójában tudunk az emberi tevékenységnek az emelkedés jelenlegi ütemére (körülbelül évszázadonként egy láb) gyakorolt hatásairól, és megindokoljuk, hogy miért rendkívül nehezen hihető, hogy a dagadó világtengerek hamarosan el fogják árasztani a partokat. A 9. fejezet az éghajlatváltozás hatásainak gyakran idézett trióját tárgyalja (halálozás, éhínség és gazdasági összeomlás), mely előrejelzéseket a korábbi adatok és az értékelő jelentések prognózisai cáfolják, még ha ezt maguknak a jelentéseknek az olvasásakor nehéz is észrevenni.

Miután felvázoltam, hogy a tudomány nem támasztja alá a legnépszerűbb narratívák által festett képeket, a 10. fejezetben a „Ki rontotta el?” kérdésével foglalkozom – vagyis azzal, hogy a döntéshozók és a nyilvánosság miért kapott ennyire elégtelen tájékoztatást a tudomány ismereteiről. Látni fogjuk, hogy az „éghajlati válság” túlzásokba eső ábrázolása hogyan szolgálja a különböző szereplők, közöttük a környezetvédő aktivisták, a média, a politikusok, a tudományos kutatók és a tudományos intézmények érdekeit. Az I. részt a 11. fejezet zárja azzal, hogy bemutatja, hogyan lehetne javítani az éghajlattudomány ismereteinek közvetítését és megértését, érintve az értékelő jelentések gyengeségeire rámutató bírálatokat (a red team gyakorlatot), a legjobb gyakorlatokat a médiában való szereplésre, és azt, hogy a laikusok mit tudnak tenni a jobb tájékozottság érdekében, illetve azért, hogy kritikusabban legyenek képesek fogadni a tudományos – és különösképpen az éghajlatról szóló – sajtóhíreket.

A II. rész azzal kezdi a válaszlépések témakörének a tárgyalását, hogy világos határvonalat húz aközött, hogy a társadalom mit tudna tenni, hogy mit kellene tennie és hogy mit fog tenni a változó éghajlatra válaszolva – három rendkívül különböző probléma, és ezeket gyakran még a szakemberek is összemossák. A 12. fejezet a „fog” problémáját járja körbe, s azt tárgyalja, hogy az emberi tevékenység éghajlatra gyakorolt hatásának a számottevő csökkentése milyen ijesztő kihívásokat rejt magában; kitér a párizsi éghajlatvédelmi egyezményben (The Paris Agreement) lefektetett célok felé tett előrelépés hiányára. A 13. fejezet a „mit tudna” kérdését igyekszik némileg megvilágítani, és bemutatja azokat a hatalmas változásokat, amelyeket az Egyesült Államokban a „szén-dioxid-mentes” energiarendszer kiépítése igényelne. A válaszlépéseket a 14. fejezet foglalja össze olyan B tervek felvázolásával, amelyeket a világ válaszul adhat az emberi eredetű vagy a természetes hatások miatt bekövetkező éghajlatváltozásra – az alkalmazkodás, amelyre sor fog kerülni, és a geomérnöki megoldások (geoengineering), amelyeket be lehet vetni végső esetben.

A könyv néhány, éghajlatra és energiára vonatkozó zárógondolattal ér véget, köztük a saját álláspontommal arról, hogy melyek lennének azok a bölcs lépések, amelyeket a társadalomnak meg kellene tennie annak érdekében, hogy egyrészt fejlődést érhessünk el az éghajlattudomány területén és az éghajlattudományi ismeretek laikusok számára történő átadásában, másrészt pedig, hogy felkészüljünk a várható klímaváltozásokra, legyenek azok természetes eredetűek vagy az emberi tevékenység következményei.

Néhány gyakorlati tudnivaló a könyvről:

A tudományos kutatók metrikus mértékegység-rendszert használnak – a hőmérsékletet Celsius-fokban, a távolságokat méterben vagy kilométerben stb. mérik. Az Egyesült Államokban azonban az angolszász rendszer az elterjedtebb – a hőmérsékletet jellemzően Fahrenheit-fokban, a távolságot lábban vagy mérföldben adják meg, és így tovább. Hogy a könyv anyaga a legszélesebb közönség számára érthető legyen, a mennyiségeket általában mindkét rendszerben megadom.

Fontos tudni, hogy mikor kell pontosságra törekedni, és mikor elegendőek a hozzávetőleges adatok. Tegyük fel például, hogy Ön abban reménykedik, hogy a tó vize befagy, mert korcsolyázni szeretne. A víz 0 °C-on (32 °F) fagy meg, így ha azt mondanám, hogy kb. 10 °C (50 °F) a hőmérséklet, az túl meleg ahhoz, hogy jég képződjön, és nincs jelentősége, hogy egész pontosan 9 vagy 11 °C-ot mutat-e a hőmérő higanyszála. Ha azonban azt mondanám, hogy 1 °C (34 °F) körül van a hőmérséklet, akkor nagy különbség, hogy valójában –1 vagy +3 °C-ot mérünk, és fontos lenne közölnöm, hogy ténylegesen például –0,3 °C van. Tehát hogy mekkora pontossággal fogom megadni a számokat, az a kontextustól függ. Előfordulhat például, hogy úgy fogalmazok: „az Egyesült Államok lakossága körülbelül 330 millió fő”, annak ellenére, hogy 2020. január 1-én a hivatalos adatok szerint 329 135 millió fő, mivel a különbség nem befolyásolja azt, amit mondani szeretnék.[16] Más esetekben, mint például a tengerszint emelkedésének tárgyalásakor a 8. fejezetben, a 2,5 mm/év és a 3,0 mm/év (0,10 hüvelyk/év és 0,12 hüvelyk/év) között a különbség igenis számít, és kellően pontos adatokat fogok közölni.

A könyvírásnak az az egyik előnye a véleménycikkel szemben, hogy nemcsak jobban el lehet mélyedni az adott témában, de sokkal több grafikon használatát is lehetővé teszi. Kérem, nézzék ezt el nekem! A grafikon az adatok nyelve, az adatok pedig meghatározó jelentőségűek mind a tudományban, mind pedig az ismeretátadásban. A könyvben szereplő, általam kiválasztott minden grafikon az értékelő jelentésekből, az alapul szolgáló tudományos szakirodalomból vagy más hivatalos forrásokból származik (vagy közvetlenül azokból dolgoztam át őket). Néhol a hivatalos grafikonok különböző változatait használtam, hogy hangsúlyozzam, azok a tudományos ismereteket tükrözik, nem pedig az én álláspontomat. Természetesen a grafikonoknak vagy a grafikonok adatainak a forrását minden esetben megjelölöm. A tudományos ismereteket tartalmazó grafikonok kritikus olvasása olyan készség, amelyet érdemes fejleszteni – a könyv tartalmaz néhány népszerű médiaforrásból származó ábrát annak szemléltetésére, hogy azok mennyire félrevezetőek lehetnek.

* * *

Körülbelül hatvan évvel ezelőtt az általános iskolai osztályommal egy kirándulás során meglátogattuk az Egyesült Nemzetek Szervezetének (ENSZ) központi épületét. Emlékszem, hogy mennyire lenyűgözött egy hatalmas perzsaszőnyeg, amely az előcsarnokban lógott, és azt mondták róla, hogy a szövők szándékosan elrejtettek a gondosan kidolgozott mintában egy alig észrevehető hibát, azt szimbolizálva, hogy az emberi munka eredménye. Bár a könyvben bizonyára vannak tökéletlenségek, azok nem szándékosak. Mindent megtettem annak érdekében, hogy pontos képet adjak a tudomány 2021 eleji állásáról.

De még ha nem is tartalmaz hibákat ez a könyv, sajnos támadás fog érni azért, hogy megírtam. Néhányan a szakmai hátteremet fogják megkérdőjelezni, mondván, hogy nem vagyok „klímakutató”. Más szóval nem részesültem hivatalos földtudományi képzésben, annak ellenére, hogy több munkát publikáltam ezen a területen. Az igazság az, hogy a klímatudomány számos egyéb tudományterületet foglal magába, egyebek között a molekulák kvantumfizikáját és a levegő, a víz és a jég mozgásának klasszikus fizikáját; a légkörben és az óceánban zajló kémiai folyamatokat; a szárazföld geológiáját és az ökológiai rendszerek biológiáját. Magába foglalja egyebek mellett azokat a technológiákat, amelyek a tudományt „létrehozzák”, köztük a számítógépes modellezést a világ leggyorsabb számítógépein, a műholdas távérzékelést, a paleoklíma-kutatást és a korszerű statisztikai módszereket. Meg kell említeni továbbá még a politika, a közgazdaságtan és az energiatechnológia azon kapcsolódó területeit, amelyek az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentését célozzák.

Az ismeretek és a módszerek ily széles köre az éghajlat és az energia tanulmányozását tulajdonképpen igazi multidiszciplináris tevékenységgé teszi. Egyetlen kutató sem lehet szakértője kettőnél vagy háromnál több területnek, így a tudomány állásának értékelése és kommunikálása során a kihívás az, hogy elég széleskörűen és kritikusan tudunk-e olvasni ahhoz, hogy az egészről egy koherens, tényeken alapuló képet alkothassunk – és közvetítsük azt, ami önmagában rengeteg készséget igényel. Számos más, fizikusi háttérrel rendelkező éghajlatkutatóhoz – például James Hansenhez vagy Michael Mannhoz – hasonlóan engem is elégedettséggel töltött el, hogy a fizikusok eszközeit és pontosságát alkalmazva ilyen képet alkothatok, kihasználva mindazokat a tapasztalatokból származó előnyöket is, amelyeket az energetikai technológia területén, valamint a kormány és a magánszektor döntéshozóinak klímapolitikai és számos egyéb fontos nemzeti ügyben megkérdezett tanácsadójaként szereztem – többek között a Humán Genom Projekt[17] minőségi szabványainak elkészítésekor, illetve az akkor még szenátor Joe Biden külügyi bizottsága részére szeptember 11. után a radiológiai diszperziós eszköz veszélyeiről szóló jelentések munkálatai során.[18]

De még ha el is fogadják a szakmai hátteremet, a könyvet érő kritikák között lesznek majd olyanok, amelyek szerint figyelmen kívül hagytam az átfogó képet, s ez a könyv túlságosan is azokra a tudományos nézőpontokra koncentrál, amelyek nem támasztják alá az állítólagos konszenzust. Tekintve azonban, hogy az éghajlattudomány számos területet ölel fel, muszáj valamire összpontosítani a figyelmet – hiszen mindegyik értékelő jelentés önmagában több mint ezeroldalas. Én azokat a lényeges területeket helyeztem a középpontba, amelyek esetében az uralkodó nézet az éghajlatról és az energiáról rendkívüli módon eltér attól, amit a tudomány állít. Ebben az értelemben ez a könyv többről szól, mint hogy tudományos értelemben mi pontos és mi nem; betekintést nyújt abba is, hogy a tudomány a maga összes biztos és bizonytalan ismeretével hogyan válik „a Tudománnyá” – hogy hogyan történik az ismeretek összefoglalása és közvetítése, és mi az, ami a folyamat közben elvész. Nem minden klímahír hamis, és igyekeztem az általam érintett témákat részrehajlás nélkül a terjedelem és a szakmaiság bizonyos határain belül bemutatni; a hivatkozott referenciákból további információhoz lehet jutni.

Azért is ér majd kritika, hogy az érveim jelentősége elhanyagolható. Ez biztosan nem így van, hiszen a média, a politikusok, sőt egyes tudósok is folyamatosan hangsúlyozzák az enyémmel ellentétes álláspontot annak érdekében, hogy alátámasszák az uralkodó narratívát: „Egyre gyakrabban alakulnak ki hőmérsékleti melegrekordok”, „A hurrikánok egyre erősebbek az emberi tevékenység következtében”, „Az éghajlatváltozás gazdasági katasztrófához fog vezetni”. Képzeljünk el ezek helyett olyan címlapcímeket, mint: „Egyre ritkábban alakulnak ki hőmérsékleti melegrekordok”, „A hurrikánok nem utalnak emberi tevékenységre visszavezethető hatásokra” vagy „A globális felmelegedésnek csekély hatása lesz a gazdaságra”. Véleményem szerint nem valószínű, hogy valaha is találkozni fogunk efféle címlapcímekkel, annak ellenére, hogy ezek sokkal közelebb állnak ahhoz, amit a tudomány mond, mint ahogy az a következő fejezetekből ki fog derülni.

A komolytalanabb kritikák a személyem ellen irányulnak majd. Lesznek olyanok, akik a fosszilistüzelőanyag-ipar beépített emberének neveznek, még ha az önéletrajzom másról árulkodik is. Mások „klímatagadónak” bélyegeznek majd. Egy igazi „klímatagadó”, mondjuk, egy olyan tudományellenes nézőpontot valló politikus lenne, aki nem hajlandó elfogadni az adatok által igazolt bizonyítékokat – ez teljesen ellentétes az én hozzáállásommal. Hogyan tagadhatnám a tudományt, ha az, amit mondok, közvetlenül a hivatalos adatokból és jelentésekből származik? Különösen visszataszítónak találom, hogy a nyílt tudományos vitára való felhívást a holokauszttagadáshoz hasonlítják, kiváltképpen, mivel a nácik több mint kétszáz rokonomat ölték meg Kelet-Európában.

De félretéve az ilyen-olyan hasonlítgatásokat, a könyvvel kapcsolatban várhatóan nemtetszésüknek adnak majd hangot (akár régi) barátok is a tudományos körökből, akik kérdőre fognak vonni – ahogyan az első véleménycikkem kapcsán –, hogy miért mondok ilyeneket a széles nagyközönség előtt; még ha a szakértők teljesen tisztában vannak is a felhozott problémakörökkel. Ennek okát már korábban említettem: úgy vélem, egy tudós felelőssége, szinte lelkiismereti kötelessége elfogultság nélkül bemutatni, hogy valójában mennyire tisztázott – vagy tisztázatlan – a tudományos háttér.

Remélem, hogy az Olvasó nyitottan olvassa majd ezt a könyvet. Túl kevés komoly nyilvános párbeszéd folyt az éghajlattudomány ismert és ismeretlen jelenségeiről – talán nem meglepő, tekintve a hangvételt. Egyik beszédében, amelyben az emberiség által okozott éghajlatváltozást a tömegpusztító fegyverekhez hasonlította, John Kerry (jelenleg a Biden-adminisztráció éghajlatvédelmi megbízottja) még külügyminiszterként úgy fogalmazott, hogy „A tudományos háttér egyértelmű […]. Obama elnöknek és nekem mély meggyőződésem, hogy nincs időnk a Laposföld Társasággal találkozni.”[19] Ám a tudományos háttér tisztázatlan. A nyílt vita a tudomány fejlődésének a motorja, és abszurdum, hogy a kutatóknak attól kell félniük, hogy tudományellenesnek bélyegzik őket, ha vitába bocsátkoznak. Ennek fényében ez a könyv kihívás elé állít, megalapozott vitákra és ellenvélemények előterjesztésére szólít fel, sőt üdvözli az ilyeneket. Ez fontos lépés lenne az éghajlatot és az energiát érintő bölcsebb társadalmi döntések felé vezető úton – és a bolygónk melegedéséről szóló tudományos viták kevésbé lennének túlfűtöttek.

I. rész

A TUDOMÁNY

A feleségemmel három gyermekünk van. A legtöbb szülőhöz hasonlóan mi is igyekeztünk a fejlődésüket mind példamutatással, mind pedig a helyes magatartás jutalmazásával és a helytelen büntetésével a megfelelő irányba terelni gyermekkorukban, abban a reményben, hogy boldog, eredményes felnőttekké válnak majd. Az emberi természetből fakadóan persze mindhárom gyermekünk másképpen reagált a terelgetésre, attól függően, hogy milyen géneket örököltek, és milyen élmények érték őket a felnőtté válás során. Ezek a válaszok hatással voltak az életükre – bár mindhárman találkoztak buktatókkal útjuk során, rendkívül büszkék vagyunk azokra az egyedi felnőttekre, akikké a gyerekeink váltak.

Ugyanez a három problémakör – a befolyás, a válasz és a hatás – alkotja az éghajlattudomány által feltett leglényegesebb kérdéseket:

• Hogyan befolyásolta az emberiség a tevékenységével az éghajlatot – és ezek a befolyások hogyan fognak változni a jövőben?

• Az éghajlat hogyan válaszol az emberi (és természetes) befolyásokra?

• Az éghajlat válasza milyen hatással lesz az ökoszisztémára és a társadalmakra?

Az elmúlt néhány évtizedben hatalmas erőfeszítések történtek nemzetközi szinten e kérdések megválaszolására. A tudomány jellegéből adódóan természetesen a válaszok közül egyik sem teljesen biztos – és nem is lesz soha az. És mivel a válasz mindhárom kérdésre attól függ, hogy mi volt az azt megelőző kérdésre adott válasz, arra lehet számítani, hogy az utolsó – és talán a leglényegesebb – kérdésre adott válaszok lesznek a legbizonytalanabbak.

AMIT A BIZONYTALANSÁGOKRÓL TUDNI ÉRDEMES

Az a tudomány, amit mi általános iskolában tanulunk, a természetes világról rendelkezésünkre álló biztos ismereteink gyűjteménye – a Föld forog a Nap körül, a DNS hordozza a szervezet tervrajzát, és így tovább. Csak akkor döbbenünk rá, hogy minden ilyen „tényt” logikus következtetésekből nyerünk nehéz munkával, számtalan megfigyelésre vagy kísérletre alapozva, amikor elkezdjük megismerni a tudomány gyakorlati oldalát.

A tudományos folyamat nem elsősorban ismeretdarabok összegyűjtéséről szól, hanem sokkal inkább arról, hogy csökkentsük a megszerzett tudás bizonytalanságát. Attól függően, hogy éppen hol tartunk ebben a folyamatban, a bizonytalanságaink lehetnek kisebbek vagy nagyobbak bármilyen ismeretdarabra vonatkozóan – ma meglehetősen biztosak vagyunk abban, hogy egy alma hogyan fog leesni a fáról, de a turbulens folyadékáramlást (például a légkörben zajló konvekciót) illetően az ismereteink gyűjtése még több mint egy évszázadnyi erőfeszítés után is folyamatban van.

A fizikai világra vonatkozó minden méréshez tartozik egy bizonytalansági intervallum (általában a kisbetűs görög szigma: δ). Nem tudjuk megmondani a mérés tényleges értékét, csak azt, hogy az valószínűleg egy δ-val meghatározott tartományba esik. Vagyis fogalmazhatunk úgy, hogy a globális átlagos felszíni hőmérséklet 2019-ben 14,85 °C, 0,07 °C-os δ-val. Vagyis kétharmadnyi esélye van annak, hogy a tényleges érték 14,78 és 14,92 °C közé esik.

Egy tudományos kutató számára a mérés bizonytalanságának ismerete ugyanolyan fontos, mint magának a mérés értékének ismerete, mivel segítségével következtetni lehet a mérések értékei közötti különbségek jelentőségére. Ha a hőmérséklet 2016-ban 14,85 ± 0,07 °C volt (az első szám az érték, és a második a δ), 2005-ben pedig 14,54 ± 0,07 °C, egy kutató a 0,31 °C-os különbséget jelentősnek fogja tekinteni, mivel az több mint a négyszerese magának a mérési bizonytalanságnak. Ezzel szemben a 2015 (14,81 ± 0,07 °C) és 2016 között mért éves 0,04 °C-os növekedés nem jelentős, mivel az kisebb a bizonytalanságoknál – vehetjük úgy, hogy körülbelül feleakkora. Ennek ellenére könnyen lehet, hogy a média attól lesz hangos, hogy „tovább emelkedik a hőmérséklet” – vagy tudatlanságból fakadóan, vagy azért, hogy felkeltse az olvasók érdeklődését –, de ez olyan, mint amikor egy közvélemény-kutatás során a politikai elemzők izgalomba jönnek egy 1 százalékpontos változástól, holott a felmérés hibahatára (vagyis a δ) 3 százalékpont.

A mérések bizonytalanságai és jelentősége általánosan használt fogalmak a kutatók körében. Az éghajlatra vonatkozó magasabb szintű ismereteink bizonytalanságairól azonban nehezebb beszélni, különösen laikusok számára. Hogy még pontosabban ki tudjuk fejezni az ismerethiány fokát, az értékelő jelentések kialakítottak egy nyelvezetet, amely a következő táblázatban látható[20]:

IPCC valószínűségi skála

Megnevezés

Az esemény bekövetkezésének valószínűsége

Gyakorlatilag biztos

99–100% valószínűség

Nagyon valószínű

90–100% valószínűség

Valószínű

66–100% valószínűség

Annyira valószínű, mint amennyire nem

33–66% valószínűség

Valószínűtlen

0–33% valószínűség

Nagyon valószínűtlen

0–10% valószínűség

Rendkívül valószínűtlen

0–1% valószínűség

E nyelvezetben a gyakorlatilag biztos állítás legfeljebb 1%-os valószínűséggel hibás, míg a valószínű állításnak körülbelül kétharmados esélye van arra, hogy igaz legyen, a nagyon valószínűtlen állítás pedig legfeljebb 10%-os eséllyel igaz.

Mivel az éghajlattudomány összetett, a bizonytalanságokat nem mindig könnyű valószínűségekkel számszerűsíteni. Az Egyesült Nemzetek Éghajlatváltozási Kormányközi Testülete (Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC) ezért egy második, minőség alapján meghatározott fogalomkészletet hozott létre az adott megállapítás megbízhatóságának kifejezésére. A megbízhatóság minőségi értékelés, amely a különböző bizonyítéksoroknak a számától, a minőségétől és az arról való megegyezéstől függ. A megbízhatóság öt szintje a nagyon nagy fokú, a nagy fokú, a közepes, az alacsony és a nagyon alacsony, mint ahogy azt az IPCC lenti grafikonja szemlélteti.[21]

Az IPCC jelentései számos egyértelmű bizalmi értékelést tartalmaznak.

Az éghajlattudomány dinamikus terület. Dollármilliárdokkal támogatott kutatók ezrei dolgoznak azon, hogy megfigyeljék és megértsék az éghajlatot, és előrevetítsék a jövőjét. Munkájuk eredményeiről tudományos folyóiratcikkekben számolnak be, évente több mint tízezer cikket publikálva. A tudomány számos más területén a történet itt véget is ér.

Az éghajlattudomány azonban nem csak egy a sok tudományterület közül. Mivel az alapvető kérdésekre adandó válaszok nagy jelentőséggel bírnak, és óriási hatással lehetnek az emberi társadalomra, az Egyesült Nemzetek Szervezete és az Egyesült Államok kormánya rendszeresen nagyszámú kutatókból álló csoportokat hív össze hivatalos „értékelő jelentések” elkészítésére, amelyek célja, hogy a „legjobb válaszokat” nyújtsák azok számára, akik nem szakértői a témának, beleértve más tudományterületek művelőit, a kormány és a magánszektor döntéshozóit, valamint a nyilvánosságot. Ezek az egyenként több száz oldalas jelentések áttekintik és összefoglalják a legújabb kutatásokat, értelmezik azok eredményeit a tudományon kívüliek számára. A legfrissebbek közé tartozik az IPCC által 2013-ban közzétett Ötödik értékelő jelentés (Assessment Report, AR5),[22] illetve az Egyesült Államok éghajlatváltozással foglalkozó kutatási programja, a U.S. Global Change Research Program (USGCRP)[23] által két részletben, 2017-ben és 2018-ban kiadott Negyedik nemzeti klímaértékelő jelentés (NCA2018).[24] Ezeknek a jelentéseknek a közzététele mindig nagy visszhangot kelt, és a média is kiemelt figyelmet szentel nekik.

AZ ÉRTÉKELŐ JELENTÉSEKRŐL

A legjelentősebb értékelő jelentéssorozat az Egyesült Nemzetek 1988-ban létrehozott Éghajlatváltozási Kormányközi Testületének (IPCC) égisze alatt készül. Az IPCC 1990-ben tette közzé az első értékelő jelentését; a negyedik jelentést (amely AR4 néven ismert) 2007-ben publikálták,[25] az ötödiket (AR5) 2013-ban,[26] míg a hatodik (AR6) 2021 nyarára várható.

Mindegyik értékelő jelentés alapjául az úgynevezett I. Munkacsoport (Working Group I, WGI) által készített jelentésrész szolgál. Ez az éghajlati rendszer fizikai aspektusaival foglalkozik, különös tekintettel az elmúlt évtizedekben megfigyelt változásokra, illetve arra, hogy az éghajlat hogyan reagál az emberi tevékenységek és a természetes folyamatok hatásaira. A többi munkacsoport az I. Munkacsoport értékelésére támaszkodva mutatja be a változó éghajlat következményeit és a társadalom ezekre adott válaszát.

Döntéshozói Összefoglaló (Summary for Policymakers, SPM) néven mindegyik munkacsoport előállít („desztillációval”) egy kivonatot is a saját részterületéről a döntéshozók számára; az egyes jelentésrészekről egy szintézisjelentés is készül. Az IPCC az átfogó AR értékelő jelentéssorozat mellett tematikus különjelentéseket is közzétesz, például a szélsőséges eseményekről (Extreme Events),[27] az óceánról és a krioszféráról (Ocean and Crysphere)[28] vagy az éghajlatváltozásról és a szárazföldről (Climate Change and Land).[29]

Az Egyesült Államok kormánya szintén publikál saját független értékelő jelentéssorozatokat. Az 1990-ben jóváhagyott, a globális éghajlatváltozás kutatásáról szóló törvény, a Global Change Research Act értelmében négyévente el kell készíteni a Nemzeti Klímaértékelést, a National Climate Assessment (NCA) jelentést.[30] Ezeket a jelentéseket az USGCRP állítja össze. Az NCA-jelentések célja nagyrészt ugyanaz, mint az IPCC értékelő jelentéseié, de elsősorban az Egyesült Államokra vonatkoznak. Az NCA-jelentések tartalmilag általában az AR értékelő jelentésekhez igazodnak, ugyanakkor a fő hangsúly és a nyelvezet mutathat eltéréseket.

Az első három NCA-jelentést 2000-ben, 2009-ben és 2014-ben adták ki (George W. Bush elnöksége idején az adminisztráció kevésbé volt buzgó e téren). A negyedik jelentés, az NCA2018 két kötetből áll. Az első kötet, amelynek témája a fizikai éghajlattudomány, 2017 novemberében jelent meg Climate Science Special Report (CSSR)[31] címen. A 2018 novemberében kiadott második kötet az éghajlatváltozás hatásait és veszélyeit vizsgálja, valamint az ezekhez való alkalmazkodás lehetőségeit.[32] A második kötetben a várható éghajlati hatások elemzése természetesen a CSSR-ban előrevetített jövőbeni éghajlatváltozáson alapszik; hitelessége ezért döntően függ attól, hogy a CSSR mennyire hűen ábrázolja az éghajlattudományra jellemző bizonyosságokat és bizonytalanságokat. Az ötödik NCA-jelentés 2023-ban készül el.

Az AR- és az NCA-értékelések elkészítésének és ellenőrzésének folyamatai hasonlóak. A jelentések mögött álló szervezet (az IPCC vagy az USGCRP) szakértői csoportokat jelöl ki az egyes fejezetek kidolgozására. Ezek a csoportok egymást követő tervezeteket készítenek, amelyeket megint más szakemberek észrevételei alapján átdolgoznak; az NCA-jelentés átesik az Egyesült Államok tudományos akadémiáit tömörítő szervezet, a Nemzeti Tudományos, Mérnöki és Orvostudományi Akadémiák (National Academies of Sciences, Engineering, and Medicine, azaz NASEM vagy National Academies) által összehívott bizottság hivatalos felülvizsgálatán is. Az egész folyamat több évig is eltart. Az AR6 jelentés vezető szerzőinek első megbeszélését például 2018 júniusában tartották, mintegy három évvel a jelentés tervezett megjelenése előtt. A CSSR elkészítése gyorsabban zajlott, de még így is mintegy huszonnégy hónapot vett igénybe a tervezet elkészítése és felülvizsgálata.

Az értékelő jelentések határozzák meg tulajdonképpen a nagybetűs tudományt azok számára, akik nem szakértők. Az intenzív szerzői és felülvizsgálati folyamatokat tekintve az olvasók joggal várhatnák, hogy az értékeléseik és a kutatási szakirodalomról adott összefoglalók teljesek, objektívek és átláthatók – az „aranystandard”. Tapasztalatom szerint a jelentések többnyire valóban megfelelnek ennek az elvárásnak, és e könyv első részében szereplő részletek nagy része, a tudomány ismertetése ezekből származik. Ha azonban a legutóbbi értékelő jelentéseket figyelmesen elolvassuk, észrevehetünk néhány alapvető hibát, amelyek az olvasót félrevezetik vagy félretájékoztatják fontos kérdésekben. Hogy mik ezek a hibák, honnan erednek, a média hogyan terjeszti őket, és mit lehet tenni kijavításuk érdekében, az a tudomány ismertetésének egy másik dimenziója.

* * *

A „súgólánc” nevű játékhoz hasonló folyamatban a láncban hátrébb lévő szervezetek és egyének az értékelő jelentésekre támaszkodnak az éghajlatról folytatott párbeszédeik során. Az Amerikai Tudományfejlesztési Társaság (American Association for the Advancement of Science, AAAS) „How We Respond” (Milyen válaszlépéseket teszünk) című 2019-es jelentése például az NAC2018 jelentésre hivatkozva kezdi ezt a magas színvonalú tudományos összefoglalóját:

Nemzetünk, államaink, városaink és községeink egy halogatást nem tűrő problémával néznek szembe: az éghajlatváltozással. Következményeit már érzik az amerikaiak, és ez az elkövetkező évtizedekben is így lesz. Az emelkedő hőmérsékletek hatással lesznek a mezőgazdasági termelőkre a földjeiken és a közlekedésben részt vevőkre a városokban. A szélsőséges időjárási események, mint például hurrikán, árvíz, futótűz és aszály, egyre gyakoribbak és intenzívebbek az egész ország területén. Bár ezek a problémák számos veszélyt jelentenek a társadalomra és a Földre nézve, a legnagyobb kockázatot kétségtelenül az jelentené, ha mindezt tétlenül szemlélnénk. A tudomány szerint minél hamarabb reagálunk az éghajlatváltozásra, annál kisebb kockázatokkal és költségekkel számolhatunk a jövőben.[33]

Csaknem öt évtizede vagyok az AAAS tagja, és sok évvel ezelőtt a szervezet tiszteletbeli tagjává választottak. Így bátran kijelenthetem, hogy a fenti nyilatkozatot a szervezet 120 ezer tagja soha nem küldte el véleményezésre, nemhogy jóváhagyásra.

Ha felkértek volna, hogy a fentiekkel kapcsolatban tegyek észrevételeket, az értékelő jelentések és a szakirodalom ismerete alapján egy kissé eltérő megállapítást tettem volna:

A Föld az elmúlt évszázad során melegedett, részben természeti jelenségek, részben pedig a növekvő emberi befolyások hatására. Ezek az emberi befolyások (mindenekelőtt a fosszilis tüzelőanyagok elégetéséből származó szén-dioxid felhalmozódása) fizikailag kis hatást gyakorolnak az összetett éghajlati rendszerre. Sajnálatos módon a korlátozott megfigyeléseink és ismereteink nem elegendőek ahhoz, hogy hatékonyan számszerűsíteni tudjuk, hogy az éghajlat hogyan fog reagálni az emberi befolyásokra, vagy hogyan változik természetes módon. Annak ellenére azonban, hogy 1950 óta az emberi befolyások mintegy ötszörösükre növekedtek, és a Föld kismértékben melegedett, a legtöbb szélsőséges időjárási jelenség a jövőben is a korábban tapasztalt változékonyságot fogja mutatni. Az éghajlati és az időjárási jelenségekre vonatkozó előrejelzések olyan modellekre támaszkodnak, amelyek bizonyíthatóan nem felelnek meg a célnak.