Natalie Messier

JOEY VASQUEZ MÁSODIK ÉLETE

A mű eredeti címe

Every Version of You

Copyright © 2026 by Natalie Wood

All rights reserved.

Hungarian translation © Fekete Katalin

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

FEKETE KATALIN

Szerkesztette

BALOGH ALEXANDRA

ISBN 978 615 104 123 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Chrisnek

Ha visszamehetnék az időben, hogy újraéljem a múltat,

akkor is téged választanálak.

Első fejezet

Csak két órát kell kibírnom, utána hazamehetek.

Két órát.

Nem nagy ügy.

Vicces, hogy ezzel nyugtatgatom magam, mivel az út idefelé majdnem egy teljes óra volt. Nem hinném, hogy ha költség-haszon szempontból megnéznénk az egyórás autóutat egy kétórás társasági eseményhez viszonyítva, az bárhogyan is jól jönne ki. Inkább olyannak tűnt, mint amikor öt dollár szállítási költséget fizetek egy tízdolláros termékre.

De legalább pont olyan későn indultam, hogy elkerültem az esti csúcsforgalmat.

A telefonom rezeg, valaki hív. Ránézek a kijelzőre, és amikor meglátom, ki keres, szívem szerint kinyomnám a hívást. Körbepillantok a Studio Cityben lévő apró borkereskedésben. Már így is késésben vagyok, ami teljesen érthető, elvégre nehéz kiválasztani, melyik üveg bort vegye az ember.

– Öt percre vagyok – mondom Ellie-nek a telefonba, köszönés helyett. Ő tartja a ma esti vendégséget. Tulajdonképpen nem hazudok. Tényleg öt percre vagyok. Öt percre, csak arra még rájön az az idő, amíg kiválasztok végre egy üveget.

– De akkor jössz – feleli a férfi, ám valahogy kérdésnek hangzik.

– Megígértem, nem?

– Igen, csak Cat azt mondta, hogy úgyis mindig lemondod, és most aggódik, hogy az asztaltársaságunk nem lesz kellőképpen kiegyensúlyozott, ha nem jössz.

Majdnem elnevetem magam. Kizárt, hogy Ellie feleségét, Catet érdekelné, hogy jövök-e a vendégségbe, vagy sem, de az biztosan sokkal jobban érdekli, hogy az asztaltársaság kiegyensúlyozott legyen. Cat gyűlöl, de hát ez teljesen érthető.

Milyen feleség ne gyűlölné azt a nőt, aki szerelmes a férjébe?

– Viszont nem maradok sokáig. – Felmondom a kifogást, amit magamban egész nap gyakoroltam: – Nem volt időm hazaugrani, hogy megetessem Ruthie-t, úgyhogy korábban kell hazamennem, hogy ne haljon éhen.

Ez csak egy félhazugság, nyugtatgatom magam. Ruthie-nak tényleg ennie kell, és ha az öreg macskám hátán kimászhatok egy számomra kínos helyzetből, hát legyen!

Ellie egy pillanatra hallgat, én közben azon töprengek, vajon beszól-e a süketelésem miatt.

– Alig várom, hogy lássalak, Joey – mondja inkább halkan. Fáj az őszintesége.

Kedden már épp lemondtam volna a vendégséget, amikor rám írt, hogy ugye jövök.

– Én is. – Ez tényleg hazugság. Vagy talán nem az. Érezhet az ember egyszerre félelmet és lelkesedést?

Elbúcsúzom tőle, majd visszafordulok a polc felé. Mennyit illik egy üveg borra költeni, ha az ember vacsorára megy? Kedden megkérdeztem Ellie-t, hogy mit hozzak, mire annyit felelt: „Csak magadat.” Ja, persze. Képzelem, Catnek mi lenne rólam a véleménye.

Szóval kizárt, hogy üres kézzel érkezzek.

Nem kellene, hogy ez számítson. Általában nem is számít. Hiszen elhatároztam, hogy nem megyek bele olyan dolgokba, amikbe nem akarok. Az életemet pedig két időszakra bontom: a döntés előttire és az utánira.

A döntés előtti énem azért ment a jogi egyetemre, hogy az anyámat boldoggá tegye, aztán azonnal elhelyezkedett egy cégjoggal foglalkozó irodánál.

Az a nő – az a sokkal fiatalabb és naivabb nő – aztán baromságokat csinált, például olyan pasikkal járt, akik meggyőzték, hogy olvasson Jonathan Franzent, pedig nem is nagyon szerette a könyveket.

Az egyetemen meccsekre járt csupán azért, mert az összes barátja kiment rájuk, miközben ő utálta a sportot. Sörözött, és úgy csinált, mintha a piának nem lenne pisiíze. Sokkal tovább ott maradt a bulikban, mint kedve lett volna, és a béna pasiknak a szükségesnél többször adott esélyt.

Végül a húszas éveim vége felé – és sok-sok évnyi terápia után – abbahagytam.

Elkezdtem nemet mondani.

Nem, nem megyek csütörtök este kocsmázni, mert szeretnék inkább aludni.

Nem, igazából utálok túrázni, de köszi a meghívást.

Nem, nem hívlak fel magamhoz és nem megyek veled még egy randira, sőt, ezt az elsőt is inkább fejezzük be hamarabb.

A legtöbbször pedig: Nem, semmiképp nem megyek át vendégségbe ahhoz a férfihoz, akibe évek óta titokban szerelmes vagyok.

Nem feltétlenül ez a boldogság tökéletes receptje, de legalább nem fáj.

Tizenöt perccel azután, hogy beszéltem Ellie-vel, már a környékükön, a festői kertvárosi oázison vezetek át. Mindenfelé dús, zöld pázsit és feltűnő helyekre kitett biztonsági kamerákra figyelmeztető táblák. A karácsonyi díszkivilágítást már felrakták, pedig még csak november eleje van.

Leállok a járdaszegély mellé, és örülök, hogy találtam egy olyan helyet, amely nem tette próbára, mennyire megy a párhuzamos parkolás. Kiszállok, majd odasétálok Ellie és Cat otthonának a bejáratához.

Hatalmas, udvarház jellegű épület. Az a fajta, amiről lerí, hogy a tulajdonosainak van pénze dögivel, de nem akarnak túl modern és fura otthonban élni. Bekopogok az ajtón, és lepillantok a kezemben tartott drága pinot noirra. Kínosan érzem magam, amiért ennyit költöttem egyetlen üvegre, mintha ezzel akarnám lenyűgözni őket.

Az ajtó kitárul, és máris megvan a válasz a kérdésemre: a félelem és a lelkesedés valóban létezhet együtt, és számomra olyannyira összefonódtak, hogy szinte képtelenség megkülönböztetni őket.

Elijah Aarons – a barátainak Ellie, és higgyetek nekem, ő mindenkit a barátjának tart – a maga száznyolcvan centis magasságával szépen öregedett: a kocka fiúból, aki egykor a legjobb barátom volt, napbarnított férfivá érett, a hullámos haja épp csak elkezdett őszülni a halántékánál. Felragyog az arca örömében, amikor meglát, és kínzó fájdalom hasít a szívembe.

Szerelmes vagyok ebbe a férfiba, de bármit megtennék, hogy ne így legyen.

– Hát eljöttél! – Ellie megölel, én pedig elolvadok a karjában, ahogy magamba szívom az arcszesze illatát.

Vajon csak képzelem, hogy egy kicsit túl szorosan és túl hosszasan ölel meg? Egészen addig nem voltam benne biztos, hogy a köztünk lévő kémia nem csupán a fantáziám szüleménye-e, amíg Ellie egy évvel az esküvője előtt részegen be nem vallotta, hogy egyszer, régen egy icipici ideig egészen apró vonzalmat érzett irántam, és haha, ugye milyen vicces ez? Mert hát el tudod képzelni, mi lett volna?

El tudtam volna képzelni?

– Megmondtam, hogy jövök. – A válaszom zsörtölődően hangzik, de Ellie nem zavartatja magát tőle.

Néha arra gondolok, mennyivel könnyebb lenne az életem, ha Ellie kivételesen seggfejként viselkedne.

Bevezet az előszobába, ahol azonnal szembe találom magam… saját magammal. Egészen pontosan egy rólam készült fotóval, amin Cat és Ellie lagziján pózolok tizenegy másik meghívottal. Mind a menyasszony és a vőlegény köré gyűltünk, és túlságosan is lelkes mosoly ül az arcunkon, mintha tudnánk, hogy ezen a fotón keresztül örökös fogadóbizottságként várjuk az otthonukba érkező vendégeket.

Hét évvel később még mindig hihetetlen a számomra, hogy Cat felkért koszorúslánynak. Nyilván Ellie unszolására, de… akkor is.

Ebben rejlik Cat zsenialitása: álságos, mégis meggyőző.

Egész életemben arra vágytam, bárcsak ügyesebben tudnék színlelni, de rajtam minden érzelem egyből meglátszik. Nem egy, hanem kettő egyéjszakás kalandom is beszólt, hogy csak megjátszottam az orgazmust, de én kötöttem az ebet a karóhoz, és tagadtam – ezt a fajta titkot magammal viszem a síromba.

Ezen a fényképen is mindenki számára egyértelműen látható, hogy a mosolyom erőltetett, és akármilyen széles is, nem tudja elrejteni a szememben tükröződő szenvedést. Mintha tudtam volna, hogy Ellie és Cat az életünk fennmaradó részében azt a képet fogják a kandallójuk felett nézni, amin szarul nézek ki: az olívaszínű bőröm sápadt, a levendulalila koszorúslányruha pedig a testem minden egyes tökéletlenségét kiemelte. Persze hogy Cat ezt választotta.

– Alex úgy fog örülni, hogy végre megjöttél. A többi pasi folyamatosan pénzügyi tanácsért nyaggatja. Esküszöm, ha még egyszer meghallom, amint azt motyogja: „Vásárolj a mélyponton!”…

Szórakozottan a fejét ingatja. Tompa hangon felnevetek, bár közben az életerőm is elhagy.

Alex itt van.

Alex Aquino itt van.

Mindjárt találkozom Alexszel, és Ellie szerint ennek örülnöm kellene?

Erre egyáltalán nem voltam felkészülve. Annyi mindentől féltem idefelé jövet, de ez eszembe sem jutott. Azt hittem, Ellie és Alex csak közeli ismerősök, nem pedig barátok.

Ráadásul amennyire én tudom, Alex tulajdonképpen gyűlöli Ellie-t.

– Alex itt van? – Napok óta szorongtam a ma este miatt, erre kiderül, hogy nem is a megfelelő ok miatt aggódtam. – Remek. Nem is tudom, mióta nem találkoztam vele. – Igazság szerint nem is akarok arra gondolni, amikor utoljára találkoztam Alexszel. – Ez remek.

Ellie gondolatai másfelé járnak, mert észre sem veszi, milyen furcsán viselkedem.

– Minden vacsorameghívásunkat elfogadja. A halálba kerget vele, hogy mennyibe kerül az ő ideje, de azért sosem hagyna ki egyet sem.

Várjunk csak egy percet! Ellie tényleg azt mondta, hogy Alex sosem hagyja ki a vendégségeiket? Komolyan? Ott voltam, amikor Ellie és Cat azon tanakodott, hogy meghívják-e egyáltalán az esküvőjükre. Én amellett voksoltam, hogy hívják meg. Őszinte leszek: az én logikám az volt, hogy miért is ne? Legalább tuti megveszi a legdrágább esküvői ajándékot.

– Mégis mióta vagytok ilyen jó barátságban Alexszel?

Ellie összevonja a szemöldökét.

– Mindig is jóban voltunk.

Szúrósan nézek rá, mire helyesbít:

– A múlt szezonban elvitt egy Dodgers-meccsre. Most meg már együtt járunk a mérkőzésekre. De ezt már mondtam neked.

– Nem mondtad.

– De, biztos mondtam.

Emlékeznék rá, ha említette volna Alexet, de nem árulhatom el neki, miért emlékeznék rá, ezért inkább témát váltok.

– És Ingrid?

Ingrid Aquino Alex felesége.

– Nem jött. Talán ma van a könyvklubjának is a találkozója.

Hála az égnek!

– Aha, könyvklub. Már én is akartam csatlakozni egyhez – mondom, pedig erre a hazugságra végképp semmi szükség.

Ellie bevezet egy makulátlan nappaliba, ahol öt pasi üldögél, négy, akit nem ismerek, és egy, akit igen. Évek óta nem láttam Alexet élőben, és kénytelen vagyok elismerni, hogy az idő valahogy még dögösebbé tette. Pontosabban az idő meg a majdnem egymilliárd dollárja.

Alex felénk fordul, és a tekintetünk találkozik. Egy pillanatra azt hiszem, lesz benne annyi tisztesség, hogy úgy tegyen, mintha észre sem vett volna, és hagyja, hogy Ellie-vel kettesben beszélgethessünk.

De tudhattam volna, hogy nem így lesz.

– Josephina Vasquez! Istenem, mióta nem láttalak? Tíz éve?

Mindig a teljes nevemet használja, pedig már ezerszer mondtam neki, hogy utálom.

Egyszer még talán tetszett is, hogy ezt csinálja.

Az arcomra merevítem a műmosolyomat, miközben Alex felém jön. Közelről még lenyűgözőbb. Olajbarna bőr, éjfekete haj, dús ajak és borostyánbarna szem. Alex Aquino igazán vonzó jelenség. Ha ehhez még hozzávesszük, hogy zseni – amivel nem kérkedik – és dúsgazdag, szinte ellenállhatatlannak tűnik. Egészen addig, amíg az ember közelebbről meg nem ismeri. Akkor már könnyű ellenállni neki.

– Az esküvőmön láttátok egymást utoljára – vonja össze a szemöldökét Ellie. Mindketten lefagyunk. Alex tér magához elsőként.

– Igazad van, tényleg akkor. Vagyis nem tíz éve, hanem… – Alex nem fejezi be a mondatot, helyette várakozón rám néz.

– Hét éve, Alex – mondom nyersen.

– Hét év! – ismétli. Mintha újdonságot mondtam volna. Mintha elfelejtette volna. – Egy napot sem öregedtél.

Mielőtt válaszolhatnék, négy nő társaságában belép a szobába Catherine Aarons. Mind tökéletesen szőkék, és aranybarnára színezték a bőrüket.

Ránézek Alexre, és azon töprengek, vajon ugyanazt látja-e, amit én – hogy a helyiségben csak mi ketten nem vagyunk fehér bőrűek –, de ha fel is tűnik neki, az arca rezzenéstelen marad. Egykor összekötött bennünket a mexikói származásunk, de mostanra a dolgok úgy alakultak, hogy gyűlölök minden vele közös vonást.

– A vacsora már majdnem kész – jelenti ki Cat, és egyenesen hozzám jön, az arcán hatalmas mosollyal, melegen megölel, majd felkiált: – Joey, végre eljöttél! Annyira örülök, hogy látlak!

– Köszönöm a meghívást – mondom, azzal a kezébe nyomom a pinot noirt. Még csak rá sem pillant, miközben elveszi.

Nem kellett volna annyi pénzt költenem a borra.

Cat mindenkit beterelget az ebédlőbe, és azt bámulom, ahogy Ellie a dereka hátulját simogatja, a keze apró köröket ír le, miközben a helyére kíséri.

– Látom, még mindig epekedsz utána – szólal meg Alex gúnyos hangon.

Most, hogy már kettesben maradtunk, és senki sem hall bennünket, végre kiereszthetem a haragomat.

– Mi a fenét csinálsz te itt?

– Már megbocsáss? – kérdezi Alex, és úgy tesz, mintha megdöbbent volna, ám az arcán látszik, hogy élvezi a helyzetet.

– Jól hallottad.

– Igen, de attól tartok, hogy a számból vetted ki a szavakat. Ez Ellie-ék első olyan partija, ahová eljöttél. Úgyhogy a kérdés inkább az, hogy te mit keresel itt?

– Te utálod Ellie-t – felelem ahelyett, hogy válaszolnék a kérdésre.

Alex ellentmondásos figura: a száját rosszallón szorítja össze, de a szeme csillog.

– Nem értem, miről beszélsz – mondja. – Ellie az egyik legjobb barátom. Nem hallottad? Minden vacsorameghívásukat elfogadom.

Nagyot pislogok. Aztán még egyet. És még egyet.

– Te megőrültél. – Azzal sarkon fordulok, és megfogadom, hogy egész este kerülni fogom.

Sajnos, ezt az elhatározásomat képtelenség megtartani. A vacsora alatt elképesztően unalmas társalgás folyik, leginkább azért, mert mindenki Alex ajkán csüng.

Iszonyat gyorsan iszonyat idegesítő lesz.

Haza akarok menni Ruthie-hoz, aki elképesztően hangosan kezd nyivákolni attól a pillanattól fogva, hogy belépek az ajtón. Ruthie igazán szeszélyes: vagy tétova odaadással bújik hozzám, vagy magasról tesz rám. Mégis ő az én legjobb barátom.

Megnézem, mennyi az idő: nyolc óra huszonhárom perc. Talán kilencig maradok.

Este kilencig, aztán megyek haza Ruthie-hoz.

Felpillantok a telefonomról, és a figyelmemet megragadja az a nő, aki Cat mellett ül: éppen borral kínálja. Cat pedig a kezével lefedi az üres borospoharát, majd megrázza a fejét.

Ellie megfogja a felesége kezét. Az ujjaikat összefonják, és sokat sejtetőn egymásra néznek, a szájuk szélén apró mosoly bujkál.

Az ég szerelmére…

Végigfuttatom a mutatóujjamat a jobb kezem hüvelykje belső oldalán húzódó forradáson, próbálom megnyugtatni magam.

– Mindenki évek óta arról beszél, hogy az emberek tömegével költöznek ki Texasba. Én csak arra várok, hogy akkor végre gyorsabban beérjek a munkába – fejezi be az anekdotát Alex, mire felharsan a túlzóan lelkes nevetés.

– Ha már erről beszélünk – mondja Ellie –, nekem hiányzik Patrick és Madison, de a kertjüket látva nem csodálom, hogy elköltöztek. Szerintem Los Angelesben nincs egyetlen háznak sem ekkora kertje.

– És hogy érzik magukat Dallasban? – Kis időbe telik, mire felfogom, hogy Cat tőlem várja a választ. A tekintetem még mindig az üres borospoharára fókuszál.

– Bocs, mit kérdeztél?

Mi a fenének teszi ki maga elé a borospoharat, ha nem akarja használni?

– Madison mondott arról bármit, hogy tetszik nekik Dallas? – ismétli Cat.

– Ja, az. Igen, szerintem jól érzik magukat. Azt tudom, hogy terhes…

– Megint? – sikolt fel lelkesen Cat.

– Nem, ez még ugyanaz…

Túl későn veszem észre, mekkorát hibáztam.

Cat szánakozva néz rám, nekem pedig ökölbe szorul a villát tartó kezem, és elvörösödöm.

– Oliver már két hónapja megszületett – mondja lágyan, mintha rossz hírt közölne.

– Igaz. Hogy is felejthettem el? – próbálom bénán menteni a menthetőt.

Legyünk őszinték: hónapok óta nem beszéltem a legjobb barátnőmmel. Hülyére dolgoztam magam, hogy elérjem végre, hogy társtulajdonos legyek a cégben. Elfoglalt voltam. És ezek szerint Madison is elfoglalt volt, csak ő épp az anyasággal. Elfelejtettem boldog születésnapot kívánni neki… Ő meg, úgy tűnik, elfelejtette megemlíteni nekem, hogy világra hozta a kisbabáját.

Vagy talán én nem érdeklődtem.

Iszonyatos lelkiismeret-furdalás tör rám, de igyekszem nem mutatni.

– Én inkább Seattle-t választanám, ha valaha is elköltöznék – szól közbe Alex. Felpillantok, és észreveszem, hogy egyenesen rám bámul. Egy másodpercig mélyen a szemembe néz, aztán a többiek felé fordul, és úgy folytatja: – Azt olvastam egy cikkben, hogy Seattle még egészen jól jön ki a globális felmelegedésből. Elvileg a Középnyugat jár a legjobban, de… hát ugye ki a fene akar a Középnyugaton élni?

Mindenki nevet a viccen, aztán továbblépnek, mintha a bénázásom meg se történt volna.

Nehezen tudok a beszélgetésre koncentrálni még akkor is, amikor már Ellie meséli pontról pontra az irodalmi ügynöksége által megvásárolt legújabb kézirat sztoriját. Amikor Ellie mesél a könyvekről, a lelkesedése olyannyira ragadós, hogy még én is őszinte érdeklődéssel hallgatom.

Ám most állandóan Cat üres borospohara jár az eszemben.

Az egész vacsora alatt azt várom – attól rettegek –, hogy mikor jelentik már be a hírt. Csakhogy ez elmarad.

– Maradj még egy italra! – kéri Ellie, amikor búcsúzkodni próbálok, miközben a társaság vacsora után kiözönlik a hátsó kertbe egy kis koktélozásra.

– Haza kell mennem – rázom a fejem. – Ruthie…

– Ruthie megvár – bizonygatja. – Csak egy italra maradj még!

– Egyetlenegyre. – Az tuti, hogy szükségem van rá. Koktél helyett inkább félrehúzódom kicsit, és megkeresem azt az üveget, amit én hoztam. Kinyitom, majd töltök magamnak egy pohárral. Ez két óra alatt a második pohár borom, és ennél többet nem is tervezek inni, mert még haza kell vezetnem, és nem akarok másnapos sem lenni. Az élet örömei, amikor az ember eléri a harmincat: több mint két ital, és a fájdalom egy teljes napig megszívat.

– Feltételezem, nem vezetsz?

Megfordulok, és ott áll Alex alig kétlépésnyire tőlem, a kezében elektromos cigi. Dinnyés illatú füstöt fúj ki a szájából, és közben végig engem bámul.

– Tudod, mit mondanak a feltételezésről. – Miután teletöltöm a poharamat, jó nagyot kortyolok belőle. Idegesít, hogy elítélőn néz rám, ezért a cigije felé intek. – Azt hittem, leszoktál.

Összehúzza a szemét a megjegyzésem hallatán, nekem pedig egyből eszembe jut az utolsó alkalom, amikor ugyanezeket a szavakat mondtam neki. Úgy teszek, mintha mi sem történt volna, mintha fogalmam sem lenne, mit hánytorgattam ezzel fel. Alex szó nélkül hagyja a dolgot.

– CBD olajos. Nincs benne nikotin, becsszóra – mondja, és feltartott kézzel esküszik.

Elhúzom a számat, mert a halálom az esküdözés. Aprót szürcsölök a boromból, de végül hatalmas korty lesz belőle. A lehető leggyorsabban itt akarom hagyni Alexet, de amikor megfordulok, hogy elmenjek, megdermedek: meglátom ugyanis Ellie-t és Catet, amint a kert túloldalán egymást átkarolva beszélgetnek és nevetgélnek egy másik vendéggel.

Nehéz elhinni, hogy még Alexszel is szívesebben maradok, de ez az igazság.

– Ha jól játszod a lapjaidat, talán rólad nevezik el a kisbabájukat – jegyzi meg Alex.

Hirtelen odafordulok hozzá.

– Mi van? – kérdezi. – Most miért tegyek úgy, mintha nem tudnám? Cat nem igazán titkolja.

– Mekkora seggfej vagy!

– Neked viszont bejön. – Lassan ejti ki a szavakat. Artikulálva. Magabiztosan.

Úgy döntök, hogy ez választ sem érdemel, inkább újra belekortyolok az italomba. Szinte fel sem tűnt, és már el is fogyott a borom.

Végül is még egy pohár csak nem árt, nem igaz?

Odanyúlok az üvegért, de Alex elkapja a csuklómat. Elhúzom a karomat.

– Csak vigyázok rád – mormolja sokkal közelebbről, mint egy másodperce.

Túlságosan is közelről.

– Nem a te feladatod – felelem, és hátrébb lépek.

Lemondóan sóhajt egyet.

– Tudom, hogy sosem kedveltél…

– Hát az biztos.

– Jesszusom! – nevet fel. – Magadban ne tartsd, hogy mit érzel irántam!

– Ó, hidd el, nem akarod tudni! – húzom el a szavakat.

– Kibírom.

– Mondjuk úgy, ha választhatnék, hogy végigülök még egy vacsorát veled, vagy vödörszámra borítsák a ronggyal letakart arcomra a vizet, akkor ezerszer is a vízbe fojtós kínzást választom.

Egy pillanatra elbizonytalanodom – talán mégis kissé túlzásba estem? –, de Alex tekintete elborul.

– Mindig is tudtad, mit kell mondanod, hogy felizgass.

Rosszalló arckifejezéssel emlékeztetem:

– Talán elfelejtetted, hogy házas vagy?

– Bár elfelejthetném. – Felnevet, de a jókedv legkisebb jele nélkül. – Te csak ne aggódj Ingrid miatt, Josephina. Egészen jól bánnak vele a „könyvklubjában”.

Olyan gúnnyal ejti ki az utolsó szót, hogy kétségem sem lehet afelől, a felesége nem a könyvklubos találkozóra ment. Már épp visszakérdeznék, hogy ezt mégis hogy érti, amikor eszembe jut, kivel is beszélek.

Megrázom a fejemet, és utálom magam, amiért Alex ilyen könnyen magával ragadna, amikor évek óta menekülök az emlékétől is.

Fura, hogy egyetlen éjszaka mennyire megváltoztathatja az ember önképét. Egy hiba, és már magamra se ismerek.

Pedig sosem voltam ez a típus. Aztán mégis ez lett belőle.

Mindenkinek vannak titkai, néha ezt ismételgetem, hogy jobban érezzem magam tőle. Csak hát pont ilyen a titkok természete… Fogalmam sincs, mások titkai mennyire rémesek, ezért nem tudhatom, hogy az enyémek mennyire rosszak.

Megfordulok, hogy otthagyjam, de megállít. Másodszorra is elhúzom a kezem a markából.

– Ne érj hozzám! – sziszegem halkan, hogy ne keltsünk feltűnést.

– Annyira szomorú azt nézni, hogy Ellie után sóvárogsz! Hagyd már abba! – mondja, én pedig érzem, hogy az arcom elvörösödik. Mégis mit képzel magáról?

Ezúttal nem tart vissza, amikor elmegyek. Visszasétálok a házba, át a nappalin, és ki a bejárati ajtón. Már majdnem a kocsimnál vagyok, amikor Ellie utolér.

– Köszönés nélkül mentél volna el?

– Azt hittem, senkinek se tűnik fel – vonom meg a vállam, de képtelen vagyok ránézni.

– Nekem feltűnt. – Megölel, majd hozzáteszi: – Úgy örülök, hogy itt voltál. Ígérd meg, hogy legközelebb is eljössz.

Nem szabadna hazudnom neki. Ő sosem hazudna nekem.

A gondolat váratlanul befészkeli magát az agyamba. Legközelebb már látszódni fog Caten, hogy terhes. Lehet, hogy mazochista vagyok, mert a szavak gondolkodás nélkül áradnak ki a számon:

– Igazán klassz apa leszel, Ellie.

Szinte vicces, hogy mennyire megdöbben, ám gyorsan elmosolyodik.

– Tudnom kellett volna, hogy előled lehetetlen bármit is titkolni.

Megkér, hogy egyelőre ne áruljam el senkinek. Azt mondja, hogy vigyázzak magamra hazafelé, és utoljára még megölel.

Csak akkor adom meg magam a sírásnak, amikor már jó messze járok, és lefordulok egy mellékutcába. A kocsim csendjében rádöbbenek, hogy még sosem éreztem magam ennyire magányosnak.

Miután végre összeszedem magam, felhajtok a százharmincnégyes útra, és Ellie Toluca Lake-i házától a saját, Eagle Rock-i otthonom felé hasítok. Szomorú tény, hogy csupán húszpercnyi autóútra lakunk egymástól, mégis évente alig párszor látom.

A telefon csörgése szakítja félbe a gondolataimat, ahogy a kocsiban kihangosítva szól. Kiránt a szenvedésből, és rádöbbenek, hogy túlságosan is hangosra van állítva. Összerándulok, majd ránézek a kijelzőre.

Egy pillanatra teljesen észszerűtlenül azt gondolom, hogy biztos Alex hív, és szinte azt várom, hogy az ő nevét látom majd kiírva. De ez persze nem lehetséges.

Hiszen letiltottam a számát.

Bejövő hívás: Mama

Kinyomom a hívást. Holnap reggel visszahívom.

A mobilom újra megszólal, ezúttal viszont csupán egyet pityeg. Megint ránézek a kijelzőre.

Egy új hangpostaüzenet.

Odanyúlok, lejjebb veszem a hangerőt, és rányomok a Lejátszás gombra.

„Joey, drágám! Mama vagyok. Csak azért hívtalak, hogy jó éjszakát kívánjak, és megmondjam, hogy hiányzol. Csörgess meg, ha tudsz. Már két hete nem beszéltünk. Jó lenne hallani a hangodat.”

Tényleg két hét eltelt volna anélkül, hogy beszéltünk? Komolyan?

„Tudom, milyen elfoglalt vagy, de… még nem jeleztél vissza a hálaadással kapcsolatban. Hazajössz? Sierra már lefoglalta a repülőjegyét, és tudom, hogy sokat jelentene neki, ha…”

Odanyúlok, hogy leállítsam a hangüzenetet, de a figyelmemet elvonja a féklámpák piros fénye, amint beszűrődik az ablakon. Még épp időben nézek fel, hogy rátaposhassak a fékre, mielőtt óriási sebességgel belerohanok az előttem álló kamionba.

Megfeszítem magam, és felkészülök az ütközésre.

Második fejezet

Egy irodának tűnő helyiségben térek magamhoz.

Furcsa. Lehet, hogy régimódi vagyok, de én kórházra számítottam.

Körbenézek, és rájövök, hogy még mindig megfeszítve tartom a testemet. Még mindig az ütközést várom. Leengedem a vállamat, és ellazítom az izmaimat. Amikor levegőt veszek, olyan, mintha zihálnék.

A szívem gyorsan, hangosan dobog a mellkasomban. A kezem remeg. Az egész testemet átjárja az adrenalin, és ez furcsa kontrasztot alkot a körülöttem lévő helyiség tompaságával.

Az iroda úgy fest, mintha egyenesen a hetvenes évekből repült volna ide. Tíkfa lambéria borítja a falakat. A bútorok egyszerre színesek és unalmasak. Mindent a barna meg a narancssárga árnyalatai borítanak. Sehol egy ablak, az egyetlen fényforrás a fejem felett lévő sárgás színű neonpanel.

A szoba üresnek tűnik. Összerezzenek, amikor billentyűzet kopogását hallom meg.

Nem vagyok egyedül.

Az idegszálaim azonnal megfeszülnek, amint rádöbbenek, hogy másvalaki is van ezen a furcsa helyen. A szervezetem „Üss vagy fuss!” reakciója bekapcsolt, és minden egyes porcikám azt sikítja: „Üss! Vagy fuss! Tök mindegy. Egyiket, vagy másikat, vagy mindkettőt. De csinálj végre valamit!”

Felállok, és észreveszek egy fiatal srácot, aki az asztal másik oldalán ül, egy hatalmas számítógép mögött. Szarukeretes szemüveget visel, és figyelmesen bámulja az előtte lévő képernyőt. Nagyjából a húszas évei elején lehet.

– Hol a pokolban vagyok? – szegezem neki a kérdést.

A férfi – talán recepciós? – rám mosolyog. Kedves, megnyugtató, nyitott mosollyal.

Valami még sincs rendjén. Valami – ha hinnék az aurában, azt mondanám, az aurája – azt súgja, hogy a viselkedése ellenére ne bízzak meg benne.

– Ez nem a pokol, kedvesem. Ne aggódjon! – feleli zavarba ejtően vidáman. Annyire meglep a belőle áradó energia, hogy időbe telik, mire felfogom a szavai értelmét.

Milyen furcsa válasz!

Mivel az utolsó gondolatom az volt, hogy ne bízzak meg benne, hát egyből marhára aggódni kezdek.

Eddig nem aggódtam a pokol miatt – őszintén szólva, nem is nagyon gondoltam rá, hiszen a túlvilág önmagában is nyomasztó, zavaros, felfoghatatlan elképzelés volt csupán –, most már viszont igenis aggódom.

– De hol is vagyok pontosan?

– Ez a váró. – Esküszöm, ez a fickó azt hiszi, hogy ezzel segít.

– A váró – ismétlem tompán. – De én nem egy váróban voltam, hanem a ko…

Lefagyok. Eszembe jut, hogy a becsapódást vártam… alig pár másodperce? Az lehetetlen. Annak semmi értelme.

Lepillantok. Még mindig ugyanazt a sötétkék nadrágkosztümöt viselem, amiben reggel a munkába indultam. Ellie partija előtt át akartam öltözni, de késésben voltam. A kocsim csomagtartójában van egy váltás ruhám. A kocsimban, amiben egy perce még benne ültem, amikor…

Nem, ennek az egésznek semmi értelme.

– Az ügyintézője mindjárt jön. Addig nyugodtan foglaljon helyet! – A recepciós egy sor üres székre mutat.

– Ha ez a váró, akkor mire is várok pontosan? – Vajon miért érzem úgy, hogy nem fogok örülni a válasznak?

– Arra, hogy találkozzon az ügyintézőjével. Az ügyintézője pedig nemsokára jön – ismétli lassan, túlzón artikulálva.

Csak most veszem észre, mennyire robotszerű a recepciós vidámsága. A vidámság máskor is ennyire gépies? Végül is lehet. Én sosem bírtam a vidám embereket, valahogy kiráz tőlük a hideg.

Életemben nem rázott még ki ennyire a hideg, mint most.

– Milyen ügy? Mégis miről beszél? – kérdezem egyre inkább kétségbeesve.

Pár lépésnyire tőlem kinyílik egy ajtó. Ez az előbb is itt volt?

Persze hogy itt volt. Nyilván nem tűnik elő csak úgy a semmiből egy ajtó.

Emberek sem tűnnek elő csak úgy a semmiből hetvenes évekbeli irodákban.

Velem mégis pont ez történt.

Egy nő lép be a helyiségbe. Negyvenesnek tűnik, az arcán szigorú kifejezés, a kezében irattartó. Elegáns, barna nadrágkosztüm, szintén a hetvenes évek stílusában, trapéznadrággal. Világosbarna rúzs.

Máris bírom.

Kinyitja a dossziét, és belenéz.

– Josephina Vasquez?

– Joey – javítom ki automatikusan. Berögzült szokás. – Maga kicsoda?

– Az ügyintézője. Kérem, kövessen!

Azzal válaszra sem várva sarkon fordul, és kimegy az ajtón.

Ránézek a recepciósra, aki bólint.

– Menjen csak, az örökkévalóság senkire sem vár.

Ez megint őrületesen fura megjegyzés. Önkéntelenül is összevonom a szemöldökömet, majd megfordulok és az ügyintéző után megyek. Hiszen akármi is ez az egész, abban a nőben akkor is sokkal inkább megbízom, mint ebben a fickóban.

Követem egy hosszú folyosón. Határozott léptekkel halad, egyszer sem néz hátra, hogy ott vagyok-e. Lepillantok a cipőjére. Azok a magas sarkak minden padlón hangosan kopognának, de a léptei zaját elnyeli a lábunk alatti olajbarna subaszőnyeg.

Életemben nem láttam még ilyen ronda szőnyeget.

Belép egy irodába, ami nagyon hasonlít az előző váróra: lambéria. Mustárszín. Unalom. A szőnyeg ugyanolyan vastag, mint a folyosón, de itt rozsdabarna színű.

Úgyhogy felül is bírálnám magam gyorsan.

Ez a legocsmányabb szőnyeg, amit valaha is láttam.

Felfoghatatlan számomra, hogy ez a szigorú, magabiztos nő, aki előttem áll – és akit még mindig bírok –, ebben a ronda irodában dolgozik. El se tudom képzelni őt minden egyes nap ebben a helyiségben, egyszerűen olyan képtelenség ez, hogy felnevetnék, már ha ebben a helyzetben fikarcnyi jókedvem lenne.

Leül egy hatalmas íróasztal mögé. Az asztallap szinte teljesen üres, csupán egyetlen, barna rúzsfoltos szélű bögre van rajta. Nincs se számítógép, se fénykép, se mütyürke. Csak az egy szem bögre.

Egy ilyen óriási asztal, szinte üresen.

– Kérem, foglaljon helyet! – Odamutat az övével szemben lévő bőrszékre, és leteszi az irattartót a bögre mellé. Csupán egy szék áll az asztalnak ezen az oldalán. Ez is furcsa. Ezelőtt fel sem tűnt, hogy az irodai asztalok előtt szinte mindig két szék van. Ezt is csak akkor veszi észre az ember, amikor váratlanul más a helyzet.

Leülök, az ügyintézőm pedig azonnal kinyitja a dossziét.

Lepillant rá. Tompa hangon szólal meg:

– Itt az áll, hogy három perce és negyvenkét másodperce halt meg. Ez úgy nagyjából igaz?

A feleletem dadogásba fullad.

– Én nem… Nem is… Micsoda?

A nő összevont szemöldökkel rám néz.

– Nem emlékszik a halálára? Ide azt írták, hogy ittas vezetés okozta.

– Két pohár bort ittam csak – ellenkezem, és nem említem, hogy három lett volna, ha Alex nem állít le. Lett volna, lehetett volna, kellett volna… mindez nem számít, mert az a lényeg, hogy nem történt meg. Két pohár bor volt, több óra leforgása alatt. – Ez tényleg ittas vezetésnek számít?

– Ha autóbalesetet okoz, akkor igen. Ezek szerint emlékszik rá?

Felállok, és idegesen fel-alá járkálok.

– Nem voltam ittas. Figyelmetlen, az igen. És én nem h… – Ki se tudom mondani a szót. – Úgy értem… Ha már nem é… Hogyhogy itt vagyok? Maga a képzeletem szüleménye? Vagy kómában vagyok?

– Azért van itt, mert meghalt. Ha nem halt volna meg, nem lehetne itt. – Az „itt”-nél körbemutat.

– És az „itt” pontosan hol is van?

– Az irodámban.

A szavait lassan, határozottan ejti ki, mintha idiótának tartana. Pont úgy beszél velem, mint nemrég a recepciós.

– Oké, belemegyek a játékba. Ha ez a túlvilág…

– Nem az.

– Akkor mi? – Abbahagyom a járkálást.

– Ha leül, elmagyarázom.

Rábámulok. A szeme se rezzen.

Fú, ez a nő állati ügyes!

Leülök, de továbbra is rá bámulok. Most, hogy volt egy szusszanásnyi időm gondolkodni, megszólalok:

– Indítványozom, hogy csökkentsük a vádat gondatlan vezetésre.

– Nem vádoljuk semmivel.

– Akkor miért hozta fel az ittas vezetést?

– Mert úgy halt meg – mondja egyszerűen.

– Kizárt, hogy a véralkoholszintem a törvényben megengedett szint felett volt.

– Nem is volt – erősíti meg.

– Akkor hogyhogy…

– Jelenleg az említett törvényen kívül létezünk.

Na, ez viszont már kifejezetten aggasztó gondolat. Habár ő valószínűleg megnyugtatásnak szánta.

A hallgatásomat úgy értelmezi, hogy nyugodtan folytathatja.

– Amint azt már említettem, ön – és lenéz a dossziéra – öt perccel és nyolc másodperccel ezelőtt hunyt el.

Pislogok. Az aktámban szereplő idő másodpercenként változik? Ennek semmi…

Abbahagyom, mert végtelenítve ugyanazt a gondolatot pörgetem a fejemben. Persze hogy semmi értelme ennek, mert az egész dolognak nincs értelme. Teljesen értelmetlen. Magamba csípek, és fáj. A nő érzékeli a mozdulatomat, és az ajka mosolyra húzódik, mintha szórakoztatnám. De egy pillanat múlva már nyoma sincs, szinte észrevehetetlenül eltűnt.

– Itt az áll – folytatja –, hogy számtalan dolgot megbánt még élő állapotában, és az élete nagy részét mélyen boldogtalanul töltötte. Ez úgy nagyjából igaz?

– Nem – válaszolom zsigerből, és a szívemet valami tompa, súlyos érzés nyomja. – Egyáltalán nem igaz. Nem bántam meg semmit, biztosan összekever vala…

– Az akta sosem hibázik.

– Akkor meg minek kérdezi tőlem? – szűröm a szavakat az összeszorított fogaim között.

– Az akta…

Ránézek a dossziéra. Az aktámra. Az életem aktája. A kudarcaimé. A halálomé. És ezek szerint a legsötétebb igazságoké.

– Megmondjam, mi a véleményem a hülye aktájáról?

Erre nem vagyok büszke, de áthajolok az asztal felett – igazság szerint felhúzódzkodom rá, mert annyira rohadt nagy az az asztallap –, és odanyúlok az aktáért, de az ügyintézőm megragadja és hátrébb húzza.

– Látni… akarom… – nyögöm, még mindig nyújtózkodva, hátha elérem.

– Nem nézheti meg – feleli a nő, a hangja fáradtan cseng.

Úgy néz rám, mint egy durcás gyerekre. Mert hát úgy is viselkedek, nemde? Mondjuk ez azért érthető, nem igaz?

A nő szerint rengeteg dolgot megbántam. Még egy nem számít.

– És mi a fene áll benne? – kérdezem. Leülök, beleroskadok a székbe, megadom magam.

– Mindaz, amit már elmondtam.

– És még mi?

– Carmen Vasquez. Sierra Vasquez. Javier Vasquez. Elijah Aarons. Alexander Aquino. Helen Cohen. Madison James. Jacob Kent. Drew Lopez…

– Miért sorol fel mindenkit, akit valaha is ismertem?

– Amiket megbánt, velük kapcsolatosak.

– Ez nem igaz – nevetek. Persze az első pár név még érthető, de… – Évek óta nem is gondoltam Drew-ra.

– Múlt februárban pontosan – lepillant a dossziéra – tizenegy perc harmincnyolc másodpercet töltött azzal, hogy Drew feleségének az Instagram-posztjait nézegette, és azon töprengett, hogy nem lett volna-e boldogabb, ha megelégszik vele. – Erre nem válaszolok, de már egyáltalán nincs nevethetnékem. – Az segítene, ha egyesével végigvennénk az összes embert a listáról, és elmondanám, kinél mit sajnál? Mert szívesen…

– Nem – vágok a szavába. Letaglóz a szomorúság. – Nem, egyáltalán nem segítene. Tehát azért vagyok itt, hogy az egész életemet kritizálja egy angyal, vagy mi? Erről van szó?

– Nem angyal vagyok, hanem az ügyintézője.

– De hát nem mond nekem semmit!

– Az első életében megtapasztalt boldogtalanság és számtalan megbánt helyzet miatt jogosult egy második esélyre.

– Második esélyre – ismétlem, mintha attól értelmet nyerne bármi is.

– Második esély az életre, ha úgy dönt, hogy elfogadja. Lehetőséget kap arra, hogy helyrehozza a dolgokat, már amennyire ez lehetséges. – Továbbra is értetlenkedve bámulok rá, erre hirtelen az égre emeli a tekintetét, ami az eddigi legemberibb megnyilvánulása. – Úgy is hívhatjuk, hogy újrajátszás.

– Mint a reinkarnáció? – kérdezem. A fejemben átpörgetem mindazt az alaptudást, amit a különféle vallásokról összeszedtem. A reinkarnáció többen is előkerül, de egyikben sem említettek egy fura, hetvenes évek stílusában épült irodát és morcos, nemangyal angyalokat. Legalábbis nem rémlik.

– Nem reinkarnáció. Nem új testben születik újjá. Visszatérhet a saját testébe, egy korábbi időpontban. Olyasmi ez, mint amit maguk, emberek időutazásnak hívnak. Csak a sok önellentmondás nélkül.

Előredőlök.

– Ezek szerint maga se nem angyal, se nem ember. Akkor mégis micsoda?

Az arckifejezéséből már előre tudom, mit fog mondani.

– Az ügyintézője vagyok. Érdekli az ajánlat, vagy elutasítja?

– Öntsünk tiszta vizet a pohárba! Felajánlja, hogy visszautazzak a múltba. Mi benne az átverés?

Mindig van átverés.

– Hát van pár szabály. Visszamehet ugyan az élete bármelyik pillanatába, de azt javasoljuk, hogy ötéves koránál ne válasszon korábbi időpontot. Akik annál korábbra mennek vissza, általában nem szoknak hozzá könnyen a helyzethez. Senkinek nem beszélhet erről. Ha mégis megteszi, a teljes létezését kitöröljük mindenki emlékezetéből. Végül pedig: ez az egyetlen lehetősége az új életre. Amikor megint meghal, már nem kap harmadik esélyt.

Várom, hogy folytassa, ám amikor nem teszi, megszólalok:

– Ennyi?

– Felfogta azt a részt, ugye, hogy a teljes létezése törlődik, ha elárulja a titkot bárkinek? Gyakrabban megtörténik, mint gondolná.

– Igen, persze, de más csapda nem rejlik a dologban? Egyszerűen csak… – Azzal csettintek egyet. – Második esély az életre, és ennyi?

– A lelkesedését értelmezhetem úgy, hogy elfogadja az ajánlatot?

– Igen. Persze. Mindenképp. Nem akarok… meghalni.

Most először mondtam ki hangosan a szót, és alig tudtam kiejteni. Ja, passzolnám a halált, ha lehet.

És akkor egy szívszaggató gondolat sejlik fel bennem.

– Az az ember, akivel összeütköztem… aki a kamiont vezette… ő…

Nem tudom kimondani. Az ügyintézőm egy szót sem szól, az arckifejezése kifürkészhetetlen. Nem fogja elárulni.

De talán nem is akarom tudni.

Furcsamód, miután erről a vadidegenről beszélek, a gondolataim teljesen másik irányba terelődnek, fénysebességgel.

Ruthie-ra.

Ruthie-ra, aki otthon vár rám, hogy megetessem. Valószínűleg a csillagokat is lenyivákolja az égről, hangosan hív, hátha meghallom.

Édes istenem, hát mit tettem?

Ruthie, akit hat évvel ezelőtt fogadtam be, a pandémia kezdetekor, amikor mindenki állatot vett magához, hogy kevésbé legyenek magányosak, és azt gondoltam, miért is ne? Ruthie és az a hatalmas, aranyszínű szeme, belül a zöld gyűrűvel. A szeme, ami tipikus macskaszemként túlvilági tudást sugall. Amikor örökbe fogadtam, és először ránéztem, úgy éreztem, a vesémbe lát, és hogy egyből el is döntötte, hogy megbízhatatlan vagyok.

Hát igaza is lett.

Ruthie rám vár, én pedig sosem érek haza. Visszakerül a menhelyre, mert kétlem, hogy bármely rokonom vagy ismerősöm befogadná. Ruthie ugyanis mindenkit utál rajtam kívül.

Amióta erre a furcsa helyre érkeztem, most először elsírom magam. Nyilván sokat elmond rólam, hogy a macskám emléke ríkat meg, nem pedig azé az ismeretlené, akit talán megöltem, de túlságosan zaklatott vagyok, hogy ez érdekeljen. Mégis mit tettem? Ugyan visszamehetek a múltba, persze, de ebben az idősíkban vagy miben, Ruthie örökre várni fog rám.

Hat éven keresztül ő volt az életem egyetlen biztos pontja, az az élőlény, akire mindig számíthattam, és aki pontosan úgy fogadott el, amilyen vagyok. Erre most cserben hagytam.

Az ügyintézőm megvárja, míg elapadnak a könnyeim, és nyugtalanítóan rezzenéstelen pillantással méreget. Amikor nagyjából összeszedem magam, megszólal:

– Mikorra szeretne visszamenni? Kérem, jól gondolja meg, mert ha egyszer elhatározta, már nem változtathatja meg a döntését. Melyik az a pillanat az életében, ami után már mindent elrontott?

– Nem rontottam el mindent.

Ezt muszáj kijelentenem. A legtöbb mércével nézve sikeres voltam. Az egyetemi alapképzésben jeles diplomát szereztem, a jogi mesterképzésre pedig az egyik legjobb felvételi eredménnyel kerültem be. Az évfolyamon a legjobbak között végeztem. Remek cégjogi állást szereztem, és mostanában a főnököm már pedzegette, hogy hamar társtulajdonossá nevez ki. Ezek nem a kudarc jelei.

Vettem egy saját házat Los Angelesben.

És örökbe fogadtam Ruthie-t. Lehet, hogy hülyeségnek hangzik, de tényleg ez volt a legjobb dolog, amit valaha is tettem. Annyira bizalmatlan volt, amikor először hozzám került. Kiscicaként majdnem elaltatták a Nyugat-Los Angeles-i Állatmenhelyen, majd miután egy jogi határozat következtében megmenekült, ideiglenes befogadóotthonok között adogatták ide-oda nyolc éven keresztül, mielőtt hozzám került.

Jó, oké, azokat a mérföldköveket nem pipálhattam ki, amiket az emberek a harmincas éveikben el akarnak érni – nincsen se férjem, se gyerekem és a többi, és a többi –, de nekem más céljaim voltak. Tény, hogy ezekre koncentráltam, mert az a romantikus elképzelés élt a fejemben, hogy a magánéletemben majd minden szépen a helyére kerül, ha a sors úgy akarja. Még csak harminckét éves vagyok. És van még időm.

Legalábbis volt még időm. De most már csak… ez van.

Egy második esély.

Ami több, mint amire számítottam, és több, mint amit megérdemlek.

– Hadd fogalmazzak másként – mondja az ügyintézőm, azzal becsukja az aktámat, és az összekulcsolt kezét a tetejére teszi. – Hogy érzi, mikor kezdődtek azok a problémái, amiket megbánt?

Gondolkodás nélkül válaszolok:

– Hát, csak így hirtelen azt mondanám, hogy az első egyetemi bulin, de…

Amint ezek a szavak elhagyják a számat, a szoba körülöttem forogni kezd.