ELSŐ RÉSZ

1.

Az Úr ezerháromszázötvennyolcadik esztendeje, Szent Mihály hava, Kisboldogasszony napja[1], Avignon

Étienne Aubert – vagyis VI. Innocent pápa – újra meg újra beletúrt dús, fekete szakállába, amit őnála az elbizonytalanodás egyik jelének lehetett sejtelmezni. Tekintete a Rhône-on átívelve, a mézszín kőfalakon felfutva újra visszatért azon két, tiszteletet parancsoló toronyra, melyeket ő építtetett az Úr dicsőségére a Palais Neuf[2] kiegészítéseképpen.

– Amikor teljesen elkészül – mormolta elmerengőn –, ez lészen majd az anyaszentegyház legnagyobb épülete.

A kasztíliai nem válaszolt – ugyan mit mondhatott volna? Hogy immár érti végre, Őszentsége VI. Ince miért a Saint-André-erődbe hívta audienciára? Hogy maga a Szentséges Atya is vétkes lehet a hét kardinális bűn egyikében, jelesül a superbiában – a büszkeség azon válfajában, melynek közeli rokona az önteltség, a beképzeltség, ami, ugye, a személyes helyzet túlértékelését jelenti.

Az Andaon-hegyet uraló, Villeneuve-lès-Avignonnak is nevezett Saint-André-erődből – melyet még Szép Fülöp, a Templáriusok kiirtatója emeltetett – igazán pompás kilátás nyílik a Rhône folyó bal partjára, a Dóm-sziklákra épült pápai palotára. Avignon csaknem fél évszázada lett a katolikus egyház gócává, amikoron V. Kelemen elhagyván Rómát ide helyeztette át a pápaság székhelyét. Akkoriban a város északi fertályán található Dóm-sziklán – az idő tájt még Klastrom-szikla – csupán egy Domonkos-rendi monostor és egy szerény püspöki rezidencia állott. XXII. János utóda, XII. Benedek volt az, ki megbízatást adott egy mirepoix-i építőmesternek, bizonyos Pierre Poissonnak a Palais Vieux[3] megtervezésére, felépítésére. Az ópüspöki lak a földdel tétetett egyenlővé, helyén egy négy szárnyán tornyokkal ellátott, erődszerű épület nőlt ki a földből.

A Palais Neuf megálmodása már VI. Kelemen nevéhez fűződik, ő fogadta fel Jean de Louvres architektort[4], hogy új toronnyal és épületekkel toldja meg a régi palotát, és építse meg azt a százhatvan pied[5] hosszú Grand Chapelt[6], ahol a mindenkori Szentatya nyugodalomban imádkozhat.

– A legterjedelmesebb. Összesen majdhogynem három acre[7].

Egidio Álvarez de Albornoz y Luna továbbra sem szólt – elvégre az audiencia szó eredeti jelentése az, hogy „hallgatás”.

– Nem is vagy kíváncsi, jó bíborosom, hogy miért hívattalak?

– Megmutatni palotád új tornyait?

– Aegidius, fiam! – hagyta abba szakállának kurkászását Ince pápa. – Hát olyannak ismersz, hogy efféle földi hívságok mozgatnának?

Albornoz bíbornok látott már karón varjút – Ince elődjének, VI. Kelemennek például egyáltalán nem voltak fenntartásai a földi hívságok vonatkozásában.

– Már megbocsáss, Szentséges Atyám, de még nem ismerlek igazán jól.

– Több más között azért tisztellek és szeretlek, Aegidius, mert kíméletlenül őszinte, egyenes ember vagy. Nem tagadom, kedves szívemnek a palota, örvednek bővülésének, szépülésének, de mint már mondottam volt korábban, célom a hazatérés. A hazatérés, ami csak akkoron lehetséges, akkoron biztonságos, ha a Szentszék itáliai birtokainak sorsa rendeződik. Jó munkát végeztél, Aegidius fiam, nem terajtad múlott, hogy…

A mondat befejezetlenül hagyatott – így is, úgy is lehetett gondolni, érteni.

A kasztíliai nem szólt.

– Ismételten legátusommá teszlek – babrált halászgyűrűjével[8] Ince. – Visszaküldelek Itáliába.

Az eleddig rezzenéstelen arcra árnyék vetült.

– Szentséges Atyám, engedelmeddel, mi változott? Édouard[9] még mindig rabságban tartja Bon Jean[10] királyt, nemdebár?

– Igen, a poitiers-i csata[11] nagy tragédia volt, máig hat a jelentős veszteség.

– Nem tudok elegendő számú, megfelelőképp felszerelt sereget állítani – vált ingerültté Albornoz hangja. – Egyszerűen képtelenség jelen helyzetben!

– Nyugalom, fiam! Tisztában vagyok vele. Ámde felettébb fontosnak ítéltetik küldetésed… ezért hát átvizsgáltattam a kincstár állapotát. Továbbá felhajtattam pár kintlévőséget. És akad pár gazdag nemes, akik az Úr, valamint az egyház dicsőségére támogatásukról biztosítottak.

– Ugye, tudod, Szentséges Atya, hogy ama bárók és grófok, amint elérkezettnek látják az időt, tartják majd a markuk, felhánytorgatván mostani súlyos áldozatukat?

– Tudom, fiam. De azt a gondot akkor oldjuk meg, Isten segedelmével. Addig minden egyes napon fohászkodom a Rómába való visszatérés sikeréért. Fogadj fel zsoldosokat, zabolázd meg az eltévelyedetteket. Nicolaus Lackfi a kedvemért eredményekkel nyüstöli hol a Manfrediket, hol Ordelaffit, hol a Polentákat, hol a Gaetanikat, ám hódításait képtelen megtartani csekély számú ereje folytán. A magyarok a világ legkiválóbb harcosai, viszont csodát tenni nem tudnak. A kevés katona az kevés katona. De hát ezt tenéked épp nemigen kell magyaráznom, vitéz bíboros! Azt akarom, hogy fogj össze Lackfival, zabolázd meg a békétlenkedőket, a Viscontikat, Malatestákat, Della Scalákat, Brancaleonikat, meg… Meg… Meg…

– A Simonettiket. A Colonnákat. A Trinciket.

– Azokat is, sorra mind, úgy van! Térítsd vissza a Szentszék hűségére Romagnát[12], Aegidius! Tereld vissza az eltévedt bárányokat az akolba, s az Úr megáld érte!

A kasztíliai nem tudta eldönteni, hogy búsuljon-é, vagy inkább örvendezzen. Egyfelől a feladat roppant nehéz, kevés sikerrel kecsegtető, másfelől viszont – Krisztuson kívül senkinek nem vallotta be – nagyon is élvezte a hadakozást, szívesen tért vissza a csatamezőkre.

Úgy gondolta, ideje a Pontifex Maximust[13] lecibálni a fellegekből, szembesíteni a rideg valósággal.

– A pénz nem minden, Szentséges Atya. Nem elég zsoldost megfizetni, a zsoldosnak kiváló harcosnak kell lenni. Márpedig mostanában nem könnyű kiváló harcosokat lelni. A németek jöhetnének szóba… csakhogy a német kompániák javát immár felfogadták ellenfeleink. Konrad von Landaut, Annechino di Bongardót, Heinrich von Englingent. A csehek is jók a maguk módján… csakhogy ők nem alkalmasak erre a vándorló, ostromló hadviselésre. Genuai számszeríjászokat valószínűleg lelek, annyit amennyi elég… De!

– Roppantmód nem szeretem a „de”-vel kezdődő mondatokat –, kámpicsorodott el a pápa. – Üzenek Magyar Lajosnak, küldjön még katonákat.

– Bizonyára küld is, hisz’ hű gyermeke az egyháznak. Csakhogy…

– A „csakhogy” kezdetű mondatokat is nagyon rühellem – dünnyögte Ince.

Albornoz elhallgatott, lehajtotta fejét, összefűzte ujjait öle előtt.

– Folytasd, Aegidius, ne kímélj! – nógattatott. – Bízom tisztánlátásodban, adok a szavadra.

– Csakhogy, Szentatyám, Magyar Lajos újév után hadjáratot fog indítani Lázár Hrbeljanovics rác knéz[14] támogatására.

– A szerbek! Megint a szerbek!

– Alig hinném, hogy seregnyi embert tud küldeni.

– Akként mi a megoldás? Egyáltalán, van valami megoldás?

– Van, Szentséges Atyám. De nem fog tetszeni.

– Ki vele!

– Angolok.

– Mi?

– Angolszászok. Angol pribékek. Hosszú íjjal. Az elmúlt húsz esztendőben hányszor győzték le honfitársaidat? Crécy. Poitiers. A többi. Majd’ mindegyik győzelmüket a hosszú íjnak, íjászaiknak köszönhetik.

– A szerencsének köszönhetik – csattant fel Étienne Aubert, a francia hazafi, de hangjának mélyében ott remegett a valótlanság állításának keservessége, csüggedtsége –, meg azoknak az átkozott tűzköpő lövegjeiknek[15]!

– Csak az angolokkal látok esélyt óhajod teljesítésére.

Hosszú, fagyos csend telepedett a Saint-André-erőd toronyszobájára.

VI. Ince az ablakmélyedéshez lépett, vetett egy borús búcsúpillantást palotájának új toronypárjára, majd behajtotta a spalettákat. A helyiséget bevilágító gyertyasereg lángjainak ideges rángatózása elébben bágyadt támolygássá szelídült, majd mozdulatlanságba merevedett, akárha egytől egyig mind megfagytak volna. A falikarok fáklyapárjai megest a mennyezetet kormolták, füstjük karcos szaga szerteterebélyesedett a hamarjában pompázatossá díszített teremben – vagyis inkább termecskében.

A pápa elhátrált az ablaktól. Karjait széttárta, tenyereit az égnek fordította, mintha esdene.

Lassan megfordult tengelye körül.

A falakon itt-ott megrogyott, félrecsúszott a hevenyészett kárpit, hogy kikandikáljon alóla pár illetlen szénrajz. Hímtagok. Vulvák. Csecsek. A helyiség minap még az erőd ezen fertályában szolgálatot teljesítő őrség pihenő- és étkezőkvártélya volt, de mert a gyilokjárót és a bástyák mellvédjeit leszámítván innét nyílik a legjobb rálátás a Dóm-sziklára, a castellanus megpróbálta sebtében lakályossá varázsolni.

Albornoz is odébb lépett az ablak alkóvja mellől, ám mielőtt a kijárat felé indult volna, kérdő pillantást vetett Őszentségére.

Ince megadó-beletörődőn szólott, mákszemnyi csalódottsággal, hangyányi bosszankodással:

– Üzenek az esztergomi érseknek, járjon el a nevemben Lajos királynál. Te pedig, fiam, küldj valakit Normandiába és Bretagne-ba, toboroztass magadnak angolokat. Mindennél fontosabb, a személyes büszkeségemnél sokkalta fontosabb, hogy a Cathedra Romana visszakerüljön Isten által rendelt helyére, a lateráni bazilikába[16].

– Laudetur[17]!

– Aeternum[18]!

2.

Az Úr ezerháromszázötvennyolcadik esztendeje, Szent Mihály havának tizenkettedik napja, a Bükk rengetege

A napkorong aranyló-vakítón izzott az ég boltozatján, ám heve már nem pörzsölt oly erősséggel, mint nyárderék idején szokott volt. Hiába, no, tíz nap múlva mind a kalendárium, mind a csillagok állása szerint hivatalost is béköszönt az ősz, a most még kellemetesen csiklandó szél csípőssé hűvösül, a lombok sárgulásnak, veresedésnek, barnulásnak indulnak, a hajnalok ködössé válnak. Hamarost sokszori lesz az eső, mitől megerednek a csermelyek, hogy patakká, majd folyóvá hízván kilépjenek medrükből, hogy az első fagyokig sarat kelljen dagasztani mind embernek, mind jószágnak. Pár hét múlva pirkadatkor is, napszendületkor is köd ül majd a völgyek zugaiba. Az ég most búzavirágszíne ónszürkére kopik, a csillagok akár hetekre is láthatatlanná válnak, s a Hold nem lesz több halovány pacánál. A fák levelei rendre mind lehullnak, nyirkos, dohszagú takarót borítván az álomba szenderülő édes anyaföldre.

Jöve az őszidő, megállíthatatlan.

Piros igyekezett nem tudomást venni a fájdalomról, mit a vállát dörzsölő iszák okozott, sem a görcsről, mi gyomorszáját feszengette, inkább azzal küzdött, hogy ijedten tévelygő gondolatainak szétszaladt ménesét karámba terelje, kimondható, értelmes mondatokká formálja. Bánta már, mint a szukaeb, melyik tucatot kölykedzett, hogy hirtelen felindultságában nekiindult, de nem volt, nem lehetett visszaút. Ha a férfi menekültében kapná, belehalna a szégyenbe, akkor bele kén’ halni a szégyenbe.

Nincs visszaút, nem lehet, hisz’ az amottan már a takaros tuskórakást mustráló Miklós széles hátán feszülő ing „V” alakú izzadságfoltja.

Vé, vé, vé, jöttem, látok, de vajh győzhetek-é?

Lépett egy sutát előre, arra készülvén, hogy a torkát megköszörülve figyelmeztessen, majd illőn köszöntsön, ám a lábbelije alatt harsogón elroppanó gally keresztülhúzta számítását.

És ez még csupán a meglepetések kezdetének bizonyult…

A férfi úgy pördült meg, oly hirtelen magabiztossággal, mint aki számított az érkeztére, oly átható tekintettel nézett felé, mintha ippeg reája várt volna – bár szavai merőben ellentmondottak ezen érzetnek, mert valóságos megütődés rezgett fel a horkanásából.

– Egek! Hát te?

Rozgonyi Piros, a királyné udvarhölgye egyfelől úgy érezte, hogy menten elsüllyed, azonmód elnyeli a föld feneketlen gyomra, másfelől viszont rózsa virult orcájára e megkönnyebbüléstől, látván, hogy a férfi tekintetében a hitetlenkedés ködfátyola mögül elő-előcsillannak az öröm szikrái.

Virtusos vidámmód akart szólani, siralmasan butuska motyogásra jutott.

– Adjon Isten jó napot, Toldi úr! Én… Én… Én csak… Én nem akartalak… megijeszteni.

Miklós szélesen elvigyorodott – csaknem boldognak látszott. Nem emlékezett, hogy valaha is látta volna ilyennek. Zömében komoly, sokszor komor volt, ha elhúzta is némelykor a szájának sarkait, az látszott rajt’, hogy pusztán udvariasságból, illendőségből teszi, nem igazi, való jókedvből.

– Jézusom! Megijeszteni? – villogtatott fogsort. A nagy, ténylegest őszintének tűnő mosoly szarkalábakat rajzolt halántékára, ráncokat barázdált homlokára. – Nem, azt nem… Nem ijedtem meg, dehogy! Nem szoktam! Fityfenéket! Csak meglepődtem, hogy megint…

Megint???

A hangsúlyosnak indult, aztán mégis elharapott, utoljára hangzott szó mellbe vágta Pirost.

Megint?

Ez valóban azt jelentené, aminek hangzik?

A gondolattól felengedett tagjainak kásássá dermedtsége, a hasában idáig cipelt hideg kőnek helyében izgatott remegés kélt. Megmagyarázhatatlan – és egyúttal kissé ijesztő – nyugalom kerítette hatalmába. Átemelte fején a cókmók kötését, ösztönösen ügyelve arra, ha a férfi netántán végig kívánná szalajtani tekintetét keblei, dereka, combjai vonalain, azt nyugodtan megtehesse.

Miután az iszák nagy lassúdan a földre került, kihúzta magát, csípőre tette kezét.

– Megint? – kérdezte csúfolódó-álmélkodón. – Megint mi?

– Semmi, csak egy pillanatra azt hittem, hogy álmodom – halványodott el mostanra teljest a férfi mosolya.

– Álmodsz? – firtattatott már kevésbé élcesen, de még mindig igen-igen csodálkozón.

– Ühüm.

Teremtőm, hát ily mafla is tud lenni?

Csaknem elnevette magát a férfiasnak egyáltalán nem nevezhető, híres-neves lovaghoz igencsak méltatlan zavarodottság láttán, ám – ki tudja, honnét – erőt vévén magamagán lesütötte szemét, úgy rebegte:

– Rólam-e?

– Hát… Ööö… Csak… Ööö… Megint… Ó, az istenfáját! – toporgott, tördelte ujjait Miklós.

Isten bizony, mókásabb és gyámoltalanabb volt, mint egy pákosztoskodáson fogott rosszcsont gyermek – ennek ellenére nem kapott kegyelmet.

A faggatózás halkan, szinte súgottan, mégis megválaszolatlanságot nem tűrőn hangozva-búgva folytattatott.

– Megint-e?

A férfin látszott, hogy viaskodik magával – nagyot szusszant, kidüllesztette mellkasát, karót nyelt, s közben bőszen azon igyekezett, hogy mosolygás kerekedjen képére.

Mosolygás…

Bárgyú vigyor volt az inkább. Mégis valahogy aranyos.

– Bocsánat, hölgyem! Megleptél – nyökögte, nyakasul ragaszkodván a mafla vicsorhoz. – Nem számítottam látogatóra.

Ha nem mondod, hát ki nem találom! Leginkább énreám nem számítottál, uraság, ugye, mi, he?

– Megkérdezhetem – folytatta a kedvesen bumfordi hebegést-habogást –, hogy a ménkűb… ööö… hogy a manóba kerülsz te ide?

Hogy a ménkűbe, mi? Jesszus, dejszen magam se tudom én azt, jó lovag!

Roska torkát kuncogás csiklandta meg, de orcája s tartása komoly maradt, ahogy az férfitársaságban egy hölgyhöz, különösképp a királyné udvarhölgyéhez illik. Hogy a rengeteg mélyén vannak, távol, messzi az emberektől, s csupán csak kettesben, az mit se számított. A jólneveltség az jólneveltség, még ha a helyszín és a körülmény tulajdonképp vérlázítón botrányos is.

Igyekezett megőrizni méltóságát, több-kevesebb sikerrel.

– Míg őfelsége Bécsbe ment, hogy segítsen Rudolf főhercegnek örökébe lépni – mondotta cserepesedő ajkakkal –, fenséges úrnőm Diósgyőrbe utazott, hogy… Hogy pihenjen kicsit.

– Habsburgi Albert elhunyt? – kapott a híren Miklós úr. Lerítt róla, hogy nagyon-nagyon szeretne kikecmeregni a szorult helyzetből, amelybe ama ki nem mondott „álmodtam rólad, nem is egyszer” véletlen megvallása lökte. – Nem is tudtam.

– Múlt hó idusán – biccentett Roska, küzdve a vággyal, hogy a lovaghoz lépve végigsimítson annak hosszúra nőtt szakállán, melybe már imitt-amott ősz szálakat is beleszőtt a korosodás. Vagy a sokatlátottság…

– Nem igazán szíveltem – olvadt le végre a vigyor Miklós napcserzette képéről –, dölyfös, kötekedő természetű férfi volt, de azért kívánom, hogy Isten békében nyugosztalja!

Roska sajnálta a tovatűnő bugyuta somolyt, mi egyszerre volt mulatságos és kedves. Legalábbis ő kedvesnek – is – látta, érezte.

Végigsimított ruháján – derekán, csípőjén. Nem volt a mozdulatban semmi szándékoltság, ösztönösen sikeredett kihívóra. Nagyon kihívóra. Szinte hallotta, hogy a bujdosó lovag szíve megdobban bele. Vagy a sajátja volt az? Inkábban.

Atyavilág, mint egy utolsó, feslett céda, olyannak láthat most!

Csaknem dühösen vont vállat, morrant fel.

– Oppelni László úr szerint Rudolf herceg még atyjánál is felfuvalkodottabb.

– Tehát a királyné Diósgyőrben van – szögezte le e férfi.

Azt mondtam, nem-e? De! Okostojás.

– Igen, jött, hogy segítsék… De ejh, nem is számít, miért jöttünk, jártatom itt a szám feleslegest! – ismételte meg az elébbi mozdulatát önkéntelenül. – Lényeg az, hogy felmentünk Szentlélekre, megvizitálni a pálosokat. Ott Kálmán barát akaratlan elejtette, hogy a közelben vagy. Azt nem volt hajlandó elárulni, pontosan hol, merthogy remeteségbe vonultál. Azt viszont a királyné kérésére megmondta, hogy Zsejkét hol lelem fel.

– Zsejkét? – tátotta el a száját a férfi. – Mármint a mi Zsejkénket? Úgy érted, hogy Zsomboly Zsejkét?

– Ki mást? – sóhajtotta elnéző-beletörődőn Roska. – Ő meg aztán elárulta, hol tanyázol. Szerinte semmi rossz nincs abban, ha felkereslek. – Mostanra őt környékezte meg a zavarodottság, szégyenlősség csalafinta kisördöge. – Tudd meg, Toldi uraság, még mindig úgy érzem, hogy tartozom néked az elátkozottság végett! Hoztam kenyeret… bort… meg két tucat lúdtojást is… Persze tudom jól… Mindez semmiség… Ahhoz képest… Amit okoztam volt uraságodnak… Csak hát…

A férfi arcára ezúttal őszinte mosoly ragyogott ki.

– Ugyan már! Igazán kedves vagy, hogy… Már mondtam, nem tartozol semmivel, nincs harag irántad szívemben! Nem kellett volna… Mármint hoznod akármit is. Akkor is igen örvendtem volna látásodnak, ha üres kézzel jövél.

– Igazán? – vetette előre az állát Roska kis híján kacéran. – Őszintén szólván olyan voltál, olyan vagy, mint aki kísértet lát. Esetleg álmot. S nem örvendetest.

– Csak a váratlanság… Avégett, hölgyem… Avégett csupán! A meglepődés. Senkire nem számítottam, legföntebb Zsejkére vagy Kálmánra tán… Más nem is tudja… tudta… hogy pontosan hol… hogy ihol vagyok e.

– Értem.

A férfi hátralépett, kirántotta a baltát a tőkéből, majd tenyerével tisztára söprögette az felszínét.

– Jer, jer, hölgyem, pihenj meg cseppet, ülj le! Bizonyára kimerültél a cipekedésben.

– Köszönöm.

– Vizet?

– Nem kérek. Nemrég oltottam szomjam a patakból.

– Étket?

– Azt sem, köszönöm! – foglalt helyet Roska a tőkén, gondosan eligazgatva lábán ruhájának szoknyaráncait.

A férfi fejet csóvált, merengőt sóhajtott.

– Atyavilág, mióta is, hogy nem láttalak? Három esztendeje? Négy?

– Szent András hava végén leszen négy.

– Jézusom, mintha tegnap lett volna! – szakadt fel Miklósból az ámulás. – Semmit sem változtál azóta. Vagyis dehogynem, szebb…

Miért nem mondod ki hát, ember, hogy a macska rúgjon meg! Mit kell itt szemérmeskedni, hisz’ csak ketten vagyunk hetedhét határon!

– Tessék? Elharaptad a végét, nem értettem.

– Semmi, semmi! Nem érdekes!

Akkor húzzon össze a görcs, Toldi, hol leginkább fájó!

Toldi nézett jobbra-balra, lentre-fentre, megropogtatta derekát, nyújtózott, majd aztán tarkóját dörgölgette oly szaporán, oly grimasszal, mintha pőcsik csípte volna.

Kiugrasztom a nyulat a bokorból, még ha belegebedek is!

– Zavarlak. Nem is tudom, mi ütött belém, hogy idejöttem.

– Nem baj! Tényleg! Nem zavarsz! Nem!

– De igen! Érzem én!

– Ó, ti, fehérnépek, és a megérzésetek! – szakadt fel a lovagból csaknem való haragvás. – Mind azt hiszitek, hogy beleláttok a férfiember elméjébe, szívébe, lelkébe.

– Ne mérgeskedj, Toldi uraság, nem rossz szándékkal…

– Nem vagyok mérges – mállott le a bosszúság a lovag napégette, szélcserzette képéről. – Látod, megest tévedsz felőlem – tárta szét karjait gyámoltalanul. – Dejszen miért is lenne másként, alig ismersz. És ne szólíts uraságnak, szépen kérlek! Amúgy sem állhatom, itt meg minek is?

Roska megszánta a lovagot. Elmosolyodott.

– Jól van, Miklós, de akkor te se hölgyemezz engemet!

– Legyen – bólogatott amaz, tekintetét szigorú komolysággal a fák lombjai közé veszejtve. Tán ügyefogyottságát kívánta rejteni. Vagy valami más érzését… – Köszönöm az elemózsiát, Roska! És a látogatást is. Tényleg!

Piros feledte iménti eltökéltségét, hogy színvallást kényszerít.

Mindkét lehetséges végkimeneteltől megijedt.

– Szívesen – mormolta, ahogy azt az illendőség megkívánta volt. – Pihenek kicsiség, aztán megyek is. Hagylak.

Miklós továbbra is az erdőt kémlelte.

– Ugyan! Maradj csak, amíg akarsz!

– Köszönöm.

– De hát… Most eszmélek csak! Egyedül jöttél le a fennsíkról, egyes-egyedül?

– Hát persze – hessintette el Piros félelmeit a bugyuta kérdés. – Ugyan kivel jöttem volna?

– Mittudomén. A királyné valamelyik testőrző vitézével. Akár…

– Ejh, Miklós, nem vagyok én annyira gyámoltalan, tudod jól, mi mindent meg kellett éltem Julia… És azóta is sok mindent meg kellett élnem. Ámde fehérszemély létemre erős vagyok. Persze nem annyira, mint férfiban te, de azér’ eléggé erős.

Szent Habakuk, hogy lehetek ilyen gügye? Miért kell felemlegetnem azt a gonosz némbert?

Miklós végre újfent feléje fordult – kedvessé szelídült, távoli zivatar mormogását idéző hangjában csipetnyi szomorság karcolt.

– Nem könnyű elhinni. Törékenynek tűnsz.

– Valóban? Akkor csal a látszat. Nem tört még meg semmi viszontagság. A csoma az majdnem… de Zsejkének hála…

– A királyné nem félt?

– Nem. Ismer, tudja, hogy szívós vagyok, akár a galagonyaág, és elég megátalkodott is hozzá – bújt egy röpke csúfondáros mosolyságféle Piros szeme sarkába. – Hagy szabad lenni.

– Meddig marad, meddig maradtok Diósgyőrben?

– Legkevesebb három hétig, azt mondta volt. Új, salernói tudósa azt javallta, hogy egy holdhón át legyen önmegtartóztató. Minden tekintetben. Most kapóra jött, hogy őfelségét Bécsbe szólították intéznivalói, de hát ugye onnét bármikor visszahajózhat Budára akár egy szenvedélyes éjre is.

– De hát miért kell hűlni hagyni a hitvesi ágyat? – ütődött meg Miklós. – Azt hittem, alig várják már, hogy babájuk legyen.

– A salernói magiszter szerint épp azért. A medicinái és a szünet meghozza majd az eredményét. Mit mondjak, fenséges úrnőm nem repesett az örömtől.

– Kíváncsi vagyok, urunk királyunk mit szólt mindezhez.

– Szegény, még nem tud róla.

– Tehát a királyné ide jött, hogy ne legyen kitéve a vágyak kísértésének.

– Igen – biccentett Piros, és bár gondolatban bőszen korholta magát fékezhetetlen nyelve végett, mégis kibökte, méghozzá meglehetős nyegle-kacérsággal, hogy: – És te?

– Tessék? – gyűrődött csodálkozásba a lovag homloka.

– Te is ilyesféle okból vonultál el?

– Végtére is igen – bólintott kisvártatva amaz, miközben kisimultak vonásai. – Csak nem a bujálkodással van gondom-bajom. Azzal nem is igen lehetne, mivel jó rég volt részem benne…

– Hanem?

– A borral van gondom.

Hazudsz, himpellér!

– Iszákos lennél? Aligha! Erős akaratú, szilárd ember benyomását kelted. És sosem hallottam se a pórnéptől, kik istenítenek, se a királyi aulában a többi lovagoktól, még irigyeidtől se, hogy korhelységet emlegetnének, ha rólad esik szó – hitetlenkedett Piros csalódottan. – Márpedig gyakorta esik. Őfelsége szerint egyenest te vagy a megtestesült, földre szállt erényesség.

– Őfelsége bakot lő, ha ezt mondja – villantotta meg szemfogait Miklós.

Ez most vicsor volt vagy vigyor?

– Még jó, hogy itt senki nem hallhatja, miket beszélsz, mert ez felért egy felségsértéssel. Nem is csak, amit mondtál, hanem ahogyan mondottad volt.

– Nem tréfálok. Próbálom hibáim számát gyéríteni, érdemeim szaporítani, de oly messze vagyok a jóemberségtől, mint a regében volt Makó vitéz Jeruzsálemtől[19].

Piros, megérezvén, hogy tévedett a férfi őszinteségét illetően, visszakozott.

– Bocsáss meg! Nem akartam kétségbe vonni szavaid.

– Nem vagyok ital rabja. Még nem. De némelykor közel voltam már hozzá, hogy az legyek.

Sem a gyérülésnek indult lombok között ólálkodó, minden szóra kíváncsin fülelő hollómadár, de még tán maga Tündér Ilona, a rengeteg erdők szépasszonya sem tudta volna megmondani, hogy a királyné jeles udvarhölgyének mikor veszejtődött el azon képessége, hogy hellyel-közzel uralkodni tudjon magán. Szavain. Gondolatjain. Érzésein.

Úgy hallgatta a remete lovag vallomását a korhelységgel vívott küzdelmekről, mint gyóntató hallgatja a bűnbánót, tiszta szívvel, előre megítélés nélkül. Olykor szólt csak, mikor a férfi elakadt beszédében, akkor is csak vidám-biztatót, rövidet, meg ne akassza gondolatmenetében. Évődtek picit mellesleg-közben, egymás tudtára adván, hogy mindkettejük szíve szabad még, már, ekként hát ígéret nem köti gúzsba egyikük se, nincs, nem lehet ok, indok hitszegésre, ha netán…

Még Miklós szokatlan harsány hördülése sem rángatta vissza az Odvas-kő barlangja előtti kopár, kemény, hideg talajra. A valóságba.

– Hogy te milyen piszkosul kíváncsi némber vagy, Roska!

Roska a hajfonatához nyúlt, hátára vetette azt, majd pimaszmód kiöltötte érő eper színéhez hasonult nyelvét.

– Az vagyok. Baj netán?

Már nem az emberlánya, már nem az udvarhölgy, már nem a tévelygő, bizonytalan fehérnép, hanem az örök Nő, a mesék Szépasszonya szólt általa.

Ha nem holló, hanem bagoly figyeli…

Ha Lilith látta volna ekkor, bizonyára büszke lett volna, még bosszúvággyal átitatott feneketlen gyűlölete ellenére is.

Vénusz.

– Nem, nem baj – motyogott Miklós olybá tűnőn, mint komisz kölyök, kit pákosztoskodáson kaptak szüléi.

– Elmondod hát?

– Nem.

– Aha… Én piszkosul kíváncsi némber vagyok. Tudom ám – fújt Roska vérig sértődött macskacicóként, ám egyúttal virgonc-jókedvűn is. Élettelten, őszinte, tiszta örömmel. – De te meg egy nyakas tulok, tudod-é, Toldi Miklós? Vagyishogy egy kelekótya tulok…

– Rosszabbnak is neveztek már ennél – legyintett nagyot a lovag a kotnyeles holló felé, hátha az megijed attól, s odébbáll végre.

Piros hajfonata megint mellkasára csusszant, ahogy előrehajolt, hogy felvegyen a földről egy ujjpercnyi szikladarabot. A tőke, melyre a férfi ültette, ingatagnak tűnt. Mint az a talaj – ingovány, hany –, mire akár a következő kijelentés is terelhette a beszélgetést:

– Például Fekete Halálnak.

– Mint a csomát sokan, igen – biccentett Miklós, sokkal kevésbé komoran, mint arra számítani lehetett volna. – Hát nem vagyok rá túl büszke… vagyis erre sem vagyok büszke.

– Sok vér tapad a kezedhez, ugye?

– Akószám, azt hiszem. De, mint mondtad volt, ez a dolgom, feladatom.

Rozgonyi Piros sok mindent, túlont sok mindent volt kénytelen látni rövid élete során, mégis voltak oly dolgok, melyek sehogy sem fértek a fejébe.

– Ölni?

– Harcolni. A hazáért, királyomért. Valaha persze nem így képzeltem el az életemet. Gyermekfejjel a birtok szerelmese voltam, a gazdálkodás, a földművelés meg a jószágtartás érdekelt. Úgy vélem, hogy volt, hogy megvan hozzá tehetségem. Meglehet, más közt ezért is találtattam alkalmasnak az ispánságra.

– Végtére mégiscsak katonává lettél. Miért?

– Második fiúgyermeke vagyok megboldogult jó atyámnak.

– Értem – bólintott Roska, remélvén, hogy orcájára nem ül ki szívének meg-, elfacsarodása. – De miért nem maradtál fivéred segítni, ha már egyszer olyan jó gazdálkodó volnál? Bizonnyal ő is az, mégis hasznára lehetnél. Látott már olyat a világ, hogy testvérek együtt igazgatják atyai örökségük.

Miklós egykedvűn vállat vont – mely egykedvű vállvonásból Piros mélységes mély fájdalmat, keserűséget értett-érzett ki.

– György és én nem vagyunk valami jó viszonyban – mondta Miklós, szándéka szerint teljest szenvtelen. Mindhiába.

Piros mostanra már akár mérget is mert volna venni arra, hogy a férfi szívén – több más között – ott egy mély, gyógyulatlan, elfekélyesedett seb, melyet a fivére ejtett rajt’.

Muszáj volt feltennie a kérdést:

– Ugyan miért?

– Az is egy hosszú történet – horgasztotta le fejét a remete.

– Hű, de titokzatos megint valaki! Titokzatos, nyakas tulok.

– Nem kén’, hogy ennyit beszéljünk rólam. Inkább meséljél! Magadról. Alig tudok rólad valamit.

Kelepce.

Legvégtére zokogást fojtott, könnyeket nyeldekelt – alig lehetett érteni szavait.

– Nem értem, mi ütött belém. Még soha senkinek nem mondtam el ezt így kereken – pityogta elhalón.

Hogy Miklós odalépett hozzá, orrát megcsapta a karcos férfiszag – melyet különösmód nem ellenérzést keltőnek, hanem inkább valamiféleképpen felajzónak érzett. Közellétével egykettőre tovaűzte a Lilith-Julianna emlékének megidézésével felelevenedett borzalmakat, a csontvelőig ható rettegést az Esthajnalcsillag fertelmétől, no meg persze az utálatos bagolyiszonyt.

Amint a remete lovag a vállára tette jókora, a fegyverforgatástól kérges tenyerét, az imént még riadalmas gyerekjányból egy karikacsapásra újfent visszaváltozott nővé. A nővé, aki irgalmatlan szenvedéseket háta mögött hagyván kivívta szabadságát, aki nincstelen felföldi árvából a dicső Magyar Birodalom királynéjának bizalmas udvarhölgyévé lett.

– És én, gügye ökör, még azt hittem, hogy mostoha volt süldőkorom, ám mit néked kellett átalélni, az szörnyűségesebb a legszörnyűségesebbnél – mondotta Miklós, miközben keze válláról átsiklott a hajfonatára. – Ríj csak, kedves, ríjál nyugodtan, előttem nem kell tartanod magad! A sírás jót tesz, enyhít a bánaton… legalábbis azt mondják.

Roskát elragadta a pillanat heve, varázsa. Ahogy volt, ültében a férfi felé fordult, kacsóit annak csípeje köré kulcsolta, hogy magához vonja. A mozdulat okozta helyzet okán Miklós berhéjében keményedésbe indult férfiassága, mely keményedés tüzét orcáján érezte. Egy pillanatra elszégyellte magát.

Vagy tán fél pillanat volt az csak…

Roska hagyta, hogy ölében szétáradjon az a bizonyos sóvár bizsergés, ama forró éhféleség.

Élvezte, ahogy elúrhodik testében a kéjvágy, miközben egyfajta felismerésélmény áradt szét lelkében.

Hát ezért! Ezért hál hát a nő a férfival! Ezért akar, ezért kíván egy nő egy férfival ölelkezni, mi több, üzekedni tán!

Csalódást érzett, amikor a férfi elengedte tarkóját, végigsimított feje búbján, hogy aztán szelíden kifejtse magát karjai közül, miközben efféleként hebeg:

– Igazán sajnálom… Nagyon sajnálom… Sajnálom…

A buja érzület hirtelen megszűntére kiábrándulása legott haragba fordult át. Dühös volt Miklósra, amiért az gáncstalan lovagként viselkedik, hogy nem használja ki a helyzetet, hogy ily nyomorultul tisztességesnek kell lennie őkelmének…

Pipogya alak!

Sértődött szuszogással előkotort iszákjának mélyéből egy csinoska kiscsobolyót[20], kicibálta belőle a dugót, hogy kortyoljék belőle jó párat, erőst remélvén, hogy a bor lehűti.

Megest a könnyeivel küszködött, csak most sokkal másabb végett, mint az elébb.

Bodnár Botond ölelését, csókját, érintését annak idején kívánta, élvezte ugyan, ám ártatlan, szeplőtelen szerelmük nem teljesedhetett ki testi egyesülésben. A Sors akarata.

Nem! Lilith-Julianna akarata!

Szegény megboldogult kenezicsi vitéz…

Már alig emlékszik a vonásaira. Tíz esztendő nagy idő. Vagy már tizenegy is megvan az?

Botond halála végett átkozta el tévesen Miklóst, az első, tán az utolsó, talán az egyetlenegy férfiembert, aki most itt, a Bükk rengetegének egy rejtekes szegletében lángra lobbantotta benne azt az élveteg kéjérzést, melyekről eleddig csak kuncogva sugdosott történeteket hallott. Miket hitt is meg nem is…

És ez a tulok nem hajlandó átallépni a becsület-küszöbön…

Néki itten, mostan, mindenféle teketória nélkül, önként, szíves-örömest odaajándékozná régtől fogva óvott-őrizgetett szüzességét.

Nem akar engemet…

Miért nem akarja? Kásony is, Zsejke is váltig állította, hogy nincs Toldinak ágyasa, nem szaladgál menyecskék pendelye után.

Miért nem? Hisz’ csak nem vagyok megvetendő! Nem vagyok sem hájas, sem girhes, mindenem helyre, keblem domborodik, derekam nádszál, csípőm formás, farom feszes, kerek. Orcám nem rút, bőröm tiszta, hajam fényes. Persze nem vagyok oly szépséges, mint Peleskei Urdung Julianna volt régen, na de azér’, mégis…

A nedű segített valamicske-cseppecskét. Haragja lappadt, szívverése lassúbbodott, önuralmát visszajőni vélte.

Ám továbbra sem értette, hogy Miklós miért nem használta, használja ki a helyzet. Miért nem próbálja megcsókolni, mint ahogyan azt bárki más tenné? Ugyan miért nem akarja pajzánkodásra venni? Dejszen nincsen baj a micsodájával, ippeg az elébb bizonyította bé, hogy helyén van, minek helyén kell lennie, s bizony eleven, lüktető, izzó az a… Valami.

A teste kívánt… ám a lelke viszolyog tőlem!

Azt hitte, a férfi a múltja végett irtózik tőle. Hogy bármivé is vált azóta, a Vénusz Rend valaha volt szolgálólányaként a pokolra jut. Hogy velejéig romlott, hogy menthetetlen.

Aki valaha Helel ben Shacharral cimborált – még ha ugyan kényszerből is –, azt nem lehet igazán, tiszta szívvel akarni.

De Juliannát szerette mégis! Tán még a mai mapig szereti szíve legmélyén…

Próbálván palástolni elkeseredését, könnyednek erőltetett mozdulattal visszadugaszolta a csobolyót, majd unott ásítást mímelve vállra vette annak hordszíját. Ha nem kell bor, hát nem kell bor. Nem erőszak a disznótor. Igazgatott ruháján kicsiség, majd harsány-öntudatosnak szánt, de végtére suta-nyafogóra sikeredett hangon búcsúzkodni kezdett.

– Ideje mennem. Könnyebb a lelkemnek, hogy tudom, jól vagy, vígan éled világod. – Szavait határozott magabiztossággal kívánta volt mondni, ámde csúf kudarcot vallott, hangja siránkozó, erőtlen volt. – Az átok miatt néha azért elfogott még a lelkifurdalás… de most már nem fog, hogy tudom, jól vagy. Hagylak békében remetéskedni. A bort elviszem, ahogy ígértem. Ég veled! Megyek.

A férfi megfordult. Arcvonásai rezzenéstelen nyugalmat, csaknem jeges közönyt mutattak, ám tekintete mintha el-elfelhősödött volna egy-egy röpke pillanatra.

Hangosakat köszörült torkán, aztán mégis halkan szólalt:

– Köszönöm, hogy meglátogattál, és… köszönöm az ajándékot, máris kipakolok az iszákból… és bocsáss meg, hogy… Ha…

– Hagyd csak az iszákot, tartsd meg, hátha jó lesz valamire.

– Bizonyára hasznát veszem. Köszönöm. Ezt is.

– Nincs mit.

A férfi hangja szelíd volt, kedvesen simogató. És mély, akár Diósgyőr várának kútja.

– Megyek.

– Jó. Menj!

Tartoztam Beliálnak[21] ezzel az úttal…

– Jó. Indulok.

– Isten áldjon!

– Ég veled!

Pirost majd’ szétvetette a méreg, hogy a férfi meg sem próbálja marasztalni.

Legalább egy kicsit. Egy kicsikét, egy iciri-picirit még…

Végigsimított ruháján, hadd feszüljön ott, hol feszülni, hadd simuljon ott, hol simulnia kell. Hátha átlátszik rajt’, hogy mellbimbója még mindig kemény, duzzadt.

Nyelve hegyével körbenyalintotta eperszín ajkait, megrebegtette szempilláit.

Ejh’, mennyire bosszantotta mindig, mikor az udvarhölgyek efféleképp kellették-kínálták magukat a deli lovagoknak, ifjú nemesuraknak!

– Vigyázz magadra! – intett búcsút Miklós tétova mozdulattal.

– Vigyázok. Te is.

– Jól van. Úgy lesz.

– Meglehet, hogy ismét évekig nem látjuk egymást.

– Meglehet. Az is meglehet, hogy sose többé.

Egyik fele szaladt, rohant, menekült volna, ám a másiknak nem akaródzott elindulni.

– Nem térsz vissza a királyi aulába? – kérdezte.

– Attól tartok, némelykor kénytelen leszek rá – mosolyodott el a lovag valóságos vidámságot nélkülöző mosollyal.

– Akkor még találkozunk.

– Igen, könnyen úgy eshet.

– Akkor jó.

– Jó.

– Akkor én megyek.

– Menj hát!

– Ég veled, Mikós.

– Vigyázz magadra, Roska!

– Ezt már mondtad volt – kélt azon érzés, hogy a remete igazán megérdemelne egy jókora pofont. De nem kezét, hanem szemöldökét emelte.

– Tényleg?

– Tényleg. Azért, ha az aulában jársz, s netán nem botlanánk egymásba, keress meg!

– Tényleg? Ezek szerint… nem haragszol reám, hogy…

– Miért kellene haragudnom?

– Hát… Hogy… Ööö…

Ez megbuggyant!

– Eh’, ne firtassuk inkább! Látom, hogy nehezedre esik nyíltnak lenni velem.

– Szó sincs róla, csak… Ööö… – dagadt ki az ér Miklós halántékán.

– Kótyagos tulok vagy. Tudom.

– Igen. Az volnék.

– Hát jó. Akkor indulok.

– Isten óvjon!

– Téged is!

– Talán még látjuk egymást. Valamikor.

– Remélem.

– Megyek.

– Menj!

Nincsen nékem itt semmi keresnivalóm, nem is volt soha!

– Isten legyen veled, Toldi Miklós!

– Ég veled, Rozgonyi Piros!

Rozgonyi Piros, amikor már bizonyos volt, hogy eltűnt Miklós szemei elől, megest felnyitotta, a szájához emelintette a szőlőlevél- és fürtvésetes csobolyót.

Kíváncsi volt, hogy a lovag úr őkelme igazat mondott-e a szerémi vigasznyújtó csodatévő erejéről.

Korábban egy-két kortynál többet sosem ivott, azt is jobbára lakomák során, étket öblítni.

A patakmeder egy jókora sziklakövére holló szállt alant, hogy ott komótos tollászkodásba fogjon.

Roska úgy érezte, a madár okos, fekete szemével időnként gunyorosan reá-reápillant.

– Kótyagos tulok! – sóhajtotta, majd újfent meghúzta a butykost, és ivott, ivott mohón, amennyit csak bírt.

3.

Az Úr ezerháromszázötvenhetedik esztendeje, Szent Mihály havának tizenharmadik napja, Florence[22]

Georgius Devor nyaka belereccsent, ahogy feltekintett a Campanile[23] égbe nyúló tetejére. Állítólag hamarost teljesen elkészül, elbontják az állványzatot, hogy teljes pompájában a város éke lehessen.

– Szép, ugye? – kérdezte Durante Sachetti felfuvalkodottan. – A te barbár hazádban biztosan nincs ehhez fogható!

Georgius Devor, korábban Georgius Devorator, a „Falánk” – még korábban Toldi György – egykedvűn megvonta vállát. Semmi kedve nem volt vitatkozni Sachettivel.

– Negyed évszázada épül, Giotto di Bondone tervezte – folytatta a firenzei, hogy választ nem kapott. – Tudod-e, ki Giotto di Bondone?

– Szarom le! – mordult György. – Azt mondjad, mi a feladat, s mennyit kapok érte!

– Nocsak, milyen ingerültek vagyunk ma! – sértődött meg Sachetti. – Beteg vagy tán? Szemlátomást sokat fogytál. Csak azt ne mondd, hogy nem jut kosztra, busásan megfizetlek szolgálataidért.

Ez valóban igaz volt. A firenzei rühellnivaló volt, mint ember, megvetendő, mint úr, ám szűkmarkúsággal igazán nem lehetett vádolni.

– Mi a feladat? – firtatta Toldi György, akinek valóban jó néhány likkal szűkebbre kellett vonnia derékövét, mióta eliszkolt Krasznahorka várából.

Maga sem tudta, mi az oka étvágytalanságának – ami végett a Devorator nevet Devorra rövidítette.

Sachetti már így ismerte meg, Devorként.

Az igazi nevét nem árulta el senkinek – bár származását, hogy magyari, nem tudta titkolni. Az latin beszédjéről, kiejtéséből, és persze nem kevéssé az önkéntelen anyanyelvű káromkodásaiból egykettőre világossá vált az összes talján számára, kivel szóba állt.

Az igazi nevét nem árulta el senkinek.

Úgy biztonságos.

Ennek ellenére nem aludt át nyugodtan egyetlen istenverte éjszakát, mióta elinalt Krasznahorkából.

Folyton baglyokat látott mindenhol, akik a lelkére vadásznak. Akik az életére törnek.

Rettegett a baglyoktól.

Álmaiban egy két sing[24] magas szénfekete uhu kísértette, melynek lába helyén emberi kéz volt. Ráncos, fonnyadt női kéz, hatalmas, tőrhegyes karmokkal.

Egy hatalmas koromszín uhu, melynek csőre és fülei tűzvörösek voltak, utóbbiak ördögszarvra emlékeztetők.

Csoda hát, hogy a rendszeres rémálmok végett nemigen volt étvágya?

Nekiindult, hogy körbejárja az ötszintes, színes márványburkolattal fedett Campanile di Giottót, melynek magasságát úgy ötven ölre taksálta.

Durante kénytelen volt utánaeredni.

– Meliciano egyik gályája megérkezett Tuniszból a piombinói kikötőbe, tele jószágokkal.

Az arezzói Davide Meliciano Sachetti régi riválisa volt. Mindketten azzal üzleteltek, hogy különleges afrikai állatokat szállítottak az európai uralkodók és nagyurak udvarába. Nem volt egyszerű vállalkozás, a firenzei által nemes egyszerűséggel jószágoknak nevezett vadak jelentős hányada elpusztult az út során, ám még ekként is jól, nagyon is jól jövedelmező üzletnek bizonyult.

– A feleségem egyik rokona fejébe vette, hogy oroszlánkölyköket adományoz a királyodnak – folytatta

– Kinek? – hörrent fel György megütközve.

– Állj már meg, az Isten szerelmére, mit körözöl, mint egy kerge birka! A királyodnak, Magyar Lajosnak.

– Anjou Lajos nekem már nem királyom – lassított léptein a magyari, de nem állt meg. – Orozzam el Melicianótól az oroszlánfiókáit, azt óhajtod?

– Azt. A többi jószágot meg mészárold le!

– Fizetség?

– A szokásos másfélszerese, Georgius, ha sértetlenül elhozod a macskákat. Amúgy a szokásos.

– Rendben – biccentett György, bár egyáltalán nem fűlt a foga állatokat ölni. Mi több, mostanában semmiféle gaztetthez nem érzett kedvet. Még az is megfordult a fejében, ha eléggé megszedi magát Durante és a hozzá hasonló pisai, luccai, sienai, livornói latrok által, akkor elhagyja Toszkánát, és jó útra tér. Úgy hírlett, Lackfi Miklós a pápai javak visszaszerzése érdekében Forli, Cesena, Ravenna környékén portyáz a Szentatya áldásával. Ordelaffi Ferenc és a Manfredi fivérek bizonnyal megörvendenének egy olyan csatlósnak, aki ismeri a magyar módi hadviselést, háborús fortélyokat. Aki elbánik Lackfi ispánnal.

Soha többé nem kellene fosztogatnia, kalózkodnia, orvgyilkolnia. Tisztességes bérenccé válhatna, elismert, megbecsült harcossá.

– Helyes. Az Arno-parti villámba hozd az oroszlánokat, csináltatok nekik ketreces kordét.

– Ahogy akarod.

– Giuliano nagyon számít rám. Én meg rád. Ne okozz csalódást!

– Ki az a Giuliano? – torpant meg, tért vissza az ábrándozásból György úr.

– Hát a hitvesem rokona. Figyelsz te rám egyáltalán?

– Ja, hogy az? Aki Anjou Lajos talpnyalója. Tudom. Figyelek, persze, már miért is ne figyelnék?

Sachetti homloka elborult.

– Hogy talpnyaló? Meglepődnél, Georgius, meglepődnél, barátocskám… Lényeg, hogy mihamarabb megkapja a rühes oroszlánkölykeit!

– Készítsd az erszényt! – húzta fejére körgallérjának csuklyáját a lefogyott, petyhüdt arcbőrű, táskás szemű, homlokán kopaszodásnak, halántékán őszülésnek indult idősb’ Toldi fivér, miközben vetett még egy pillantást a Campanile tetejét övező állványrengetegre. – Tényleg szép lesz ez a torony, ha elkészül… Az a Bondone, vagy ki a ragya, büszke lehet majd reá.

Durante sunyi, menyétszerű arcára megvetés, fölény ült ki.

– Kész lesz, meglásd, fél esztendőt sem adok neki! Giotto mester viszont már rég halott, nem láthatja tervét megvalósulni. De honnan is tudhatná ezt egy barbár?

György úr nem vette fel a sértést.

– Fél esztendő? – legyintett lemondóan, csaknem szomorún. – Könnyen meglehet, hogy én akkor már a vidéken se leszek!

– Ugyan hová mennél? – kuncogott fel a firenzei gúnytól csöpögőn. – Senki más nem fizeti meg olyan jól az aljas, erkölcstelen bitangokat, mint szerény személyem!

4.

Az Úr ezerháromszázötvennyolcadik esztendeje, Szent Mihály hava, a Hétfájdalmú Szűzanya napja[25], Odvas-kő

A királyné udvarhölgye mesmeg tilosban járt.

Ha a fenséges asszony tudomására jutna a dolog, bizonnyal igen-igen megdorgálná – de miért is, hogy is jutna tudomására? A vallásos buzgalom megfelelő álca.

Amennyiben kellene, a pálos tartja majd a hátát. Ha ő maga nem is, Zsejke bizonyosan rá tudná venni Kálmán frátert, hogy kezeskedjen érte. Csak annyit kell mondania: Piros úrhölgy a szentléleki templomban olyannyira beléfeledkezett az imádságokba, hogy hirtelenvést reája esteledett. S mivelhogy reáesteledett, úgy még szerzetesi kísérettel is veszélyes lett volna visszaindulnia Diósgyőrbe. Ekként tehát Zsomboly Zsejkénél töltötte inkább az éjszakát, tisztességben, becsületben. Zsejkénél, annál a tiszta erkölcsű, megbízható füvesleánynál, ki annak idején segített őfelségének kigyógyulni a csomából.

Persze a királyné udvarhölgyének esze ágában sem volt imádkozni, nem tért le a rózsalugasos klastromhoz vezető ösvényre, inkább fölnek fordult, a hegygerincre, a Látó-kőhöz vivő csapásra – onnét már csak úgy két-három kőhajításnyira, egy tisztás szélén bújt meg a vajákos őszi gunyhója.

Kristálytiszta idő lévén nem hagyta ki az alkalmat, hogy felhágván a sziklabércre végigtekintsen a távoli Tátra gyönyörű hegyvonulatán.

Elérzékenyült a lenyűgöző látványtól.

Szeretett volna kerecsenné változni, elröpülni a távolba, a magas hegyek ormai fölé.

Magyarország a világ legszebb országa!

Röpülne is, bizony, ha nem lennének megkötve szárnyai!

Valakinek ki kell öntenie a lelkét, elmondani végre-valahára, mi az, mi emészti! Olyasvalakinek, akiben teljesen, kétségek nélkül megbízik. Aki nem fogja kinevetni, kigúnyolni.

Nem lelte Zsejkét a citromfű- és levendulaillatú gunyhóban, amiben semmi meglepő nem volt, hisz’ a vajákos naphosszt keresztül-kasul a környéket járta, hogy gyógyítsa a betegeket, segítse a rászorulókat. Annak idején az anyakirályné megpróbálta maga mellett tartani, ám Zsejke nem viselte a városi létet, szíve visszahúzta otthonába, a Bükkbe.

Nem lelte Zsejkét a gunyhóban, ami meglepte.

Nem gondolt a nyilvánvalóra.

Vajh miért?

Teringettét! Remélem, mihamarébb hazatér!

Miután Zsejke többszöri szólongatásra sem sirült elő a tisztást övező fák közül, Piros bébújt a szűk, alacsony bejáraton, de nem tette bé maga mögött a deszkaajtót, hadd lásson – világot gyújtani nem volt kedve. Bízott benne igen, hogy barátnéja még napszendület előtt hazaér.

Lecsüccsent az egyetlen árva gyalogszékre.

Várt.

Igyekezett türelemre inteni magát – nem ment jól. Ujjait tördelte, körmét rágta, s úgy járt végig a lába, mintha rokkát hajtana.

Telt-múlt az idő.

Egyszer aztán megakadt a szeme a lészán[26] heverő flaskán.

Megpróbálta meggyőzni magát, hogy minden bizonnyal valami öklendeztető gyógylöttyöt tartalmazhat, ám a kíváncsisága csak nem hagyta nyugodni. Abból nem lehet baj, ha beleszagol. Zsejke biztosan nem venné rossz néven, amilyen jótét lélek.

Úgy érezte, az átható, mézes illat egész az elméjéig árad, hogy ott izgató borzongássá terebélyesedjen.

Ivott már aszúbort, de annak nem volt ennyire mámorító aromája.

Csak egyetlen apró korty. Épp csak a nyelvem hegyére pár csepp. Úgyis megkínálna, ha itt lenne.

Az, hogy kivárja a vajákos érkeztét, kínálását, valahogy nem jutott eszébe…

Milyen finom! Csak még egy… hogy teljesen érezzem. Észre sem lehet majd venni hiányát, hasas, öblös ez a flaska.

Orcája kipirult, tekintete elhomályosult az élvezettől, úgy érezte, hogy melegség terjeng vérében, hogy agyára édes, bizsergető köd települ.

Szomjúhozott még. Nagyon. Egész elepedt.

Egy utolsót még…

Telt-múlt az idő.

Legutolsót. Szavamra!

Zsejke még mindig sehol.

A flaska lassacskán kotyogóssá ürült – több volt már benne az űr, mint a bor. Piros bódultan kitámolygott a gunyhóból, hogy kiszellőztesse a fejét. Az érdes őszi szellő kifútta tagjaiból a lomhaságot, fejéből a szédületet.

S a szédület helyére legott egy csudálatos, merész gondolat fészkelte be magát.

Miklós elégedetten tekintett a barlangszájba emelt, sárhabarccsal tapasztott kőfalra. A falra, melynek láttára a világ legkontárabb kőmívese is keservesen felzokogott volna.

Visszatette a mosdásra használt csebret a zugba, hol tartotta, majd odaintett a közeli fa ágán bólogató hollónak, kit immár nem pusztán szomszédjának, hanem cimborájának is tartott.

Pentele uraság – így nevezte el – abbahagyta az elismerő bólogatást, bizonnyal azért, nehogy a botcsinálta építész fejébe szálljon a dicsőség.

Örvendett, hogy még alkonyat előtt sikerült elvégeznie a napra tervezett munkát. Különös érzés volt, katonalényének merőben szokatlan.

Szemközt a Csondró-patak túloldalán a Kemesnye-hegy harmadfél oldala már árnyékba burkolózott – majd’ nyakig vonta magára a sötét paplanná formálódott bükkfarengeteg-lombozatot.

Miklós erőst görnyedten bémászott a barlangba, félig behúzta maga mögött a vesszőfonat ajtót, melyet gondosan, vastagon kibélelt mohával, megerősített botokkal, tartsa kível ne csak a hideget, de a kíváncsi apróvadat is. Nem lenne jó, ha a tél során éhkoppra jutó róka, borz, vadmacska megdézsmálná készletét, míg nincs odahaza.

Sosem gondolta volna, hogy valamikor egy kopár sziklaüreget fog otthonának nevezni. Érezni.

Zsejke azt mondta, hogy idén hamar jő a tél, márpedig, ha ő úgy mondja, akkor az úgy is leszen, nincs, ki nálánál jobban ismerné Természetanya szeszélyeit.

Amikor lehull majd a hó, azzal még vastagon megtámogatja, feltapasztja kívelről a falat, úgy kitart tavaszig. Remélhetőleg.

Előmatatta az ajándékul kapott kékfestett iszákot – még mindig volt rajt’ egy kevéske Roska-illat –, kikotort belőle kést, kovát. Nem telt belé sok, hogy élénkvörös lángnyelvek kéljenek.

Miután teljest berakta maga mögött az ajtót, elégedetten nyugtázta, tüzének füstje engedelmesen felkúszik a falon, hogy annak tetején hagyott féltenyérnyi lyukon elhagyja a barlangot. Nem szeretett volna álmában megfulladni.

Bevackolta magát elrekesztett nyugvóhely-kuckójába, összegömbölyödött, magára húzta takaróját, állig.

Kisbencére gondolt, arra, hogy a kölyök – aki már nem is annyira kölyök – milyen fájintos izzasztókunyhót tudna rittyenteni a Csondró partjára.

Hiányzott neki a kelekótya legény. Még a bolondságai, még a pimaszsága is. Nem is fegyvernökként tekintett rá, hanem mintha… az unokaöccse lett volna.

Erről aztán eszébe jutott fivére, György. Vajh hol eszi most a fene? Kinek a talpát nyalja, mily gazságokat művel épp?

Elszomorodott.

S mert nem akart szomorú lenni, elhessegette maga elől bátyja képét.

Kisbence jó helyen van Diósgyőrben. Tanulhat Bulcsútól ezt-azt. Jó vitéz, de nem kivételesen jó. Viszont az esze vág, mint a beretva, minden helyzetben feltalálja magát, és úgy tud hazudni, mint a vízfolyás. Sokkal jobb kém válhatna belőle, mint harcos. A nyelveket úgy szívja magába, mint a gyolcs a vizet, már most oly előkelőn beszél latinul, hogy egy egyetemi magisztert is megtévesztene. Fortélyos, így hát átlát minden szitán, nem lehet felültetni. Arról nem is beszélve, hogy származása végett katonaként nem sokra vihetné, legfentebb csatlós lehetne csak. Viszont mint fürkész, pór születését hasznára is fordíthatja akár… Soha nem lesz olyan kiváló vitéz, hogy valamely nagy hatalmú főúr, vagy netalántán őfelsége ennenmaga felfigyeljen reá… ellenben kémként sokra vihetné, az már egyszer szent igaz! Elég okos hozzá a pernahajder. Idővel méltó utódja lehetne Bulcsúnak, ha Isten is úgy akarja…

Eh, tudatlan még!

Most magával kell törődnie, azért van itt! Ki kell tisztítania a lelkét, meg kell szabadulnia a démonaitól, örökre el kell űznie a nem létező ördögöt, amely – holott nincsen is – időről időre megkeseríti életét.

Gyógyulni jött. Megújulni.

Úgy érezte, jó úton jár. Még csak az elején tart, messze a cél, de megéri majd!

Ahogy Kálmán fráter ígérte…

Hogy a múlt emlékezet-rémeit távol tartsa, újabban ómeséket regölt magában magának, úgy aludott el. Csakhogy ezúttal – mielőtt végleg átsirült volna az álmok világába – zaj riasztotta. Nem is zaj, inkább csak nesz…

Felült, fülelt.

Valami volt odakünn…

Valami, ami eleddig még soh’se…

Lidérc?

Felcihelődött. Utána kell néznie, mi történik kinn, máskülönben…

Értem jött, elvisz az ördög?

Ki kell derítenie, mi motoz odakinn, máskülönben az éjnek, a nyugodt pihenésnek annyi, így pirkadatig nyugtalanul forgolódna, fel-felriadva, hallgatódzva.

Meg kell tudnia, mi motoszkál a barlang szájánál.

Vagy ki…

Szándékoltan nagy dérrel-dúrral nyitotta ki az ajtót, ha mégis valami jószág tévedt volna a sziklaodú elé, legyen ideje észbe kapni, elinalni, ám amint észrevette az sötétedésben felsejlő árnyalak vonalait, rögtön tudta, nem vadállat zargatja.

Szemernyi kétsége sem volt felőle, hogy ki vacog-reszket az alkonyulat leplébe burkolódzván, holott látni már alig-alig lehetett, a nap immár majd’ teljesen lement.

Bizonyos volt benne, hogy nem valami képzelgett szellemalak kísérti, hanem személyesen Rozgonyi Piros, a királyné udvarhölgye áll szemben véle. Lehetetlennek, valótlannak tűnt, mégis igaz volt.

Tán meg kén csípned magad, pajtás, hogy felébredjél végre!

Megfacsarodott a szíve, fájón, egyúttal mégis megkönnyebbültetőn.

Mintha feltöretett volna egy pecsét. Egy pecsét, mellyel annak a lélekbugyornak szája záratott le, amelybe a gyengéd, érzelmes, vágyódással telt érzelmeit gyömöszölte, amikor oly szörnyen nagyot csalódott Juliannában.

Egy pillanatig sem kacérkodott annak lehetőségével, hogy ezúttal is úrként, gáncstalan lovagként, az erkölcs, a tisztesség bajnokaként viseli magát.

Túl nagy volt a csábítás. Leküzdhetetlenül nagy.

Önfegyelme kámforrá vált, tovaillant emléktelen, mintha soha nem is lett volna.

Nem szólalt, érezvén, hogy a beszéd megtörné a pillanat csodáját, csak tette, mit vágya parancsolt – Piroshoz lépett, hogy magához ölelje. Szorosan. Szenvedéllyel.

Akarlak!

A törékeny, karcsú, hozzája képest igencsak pöttömnek számító leány szinte elveszett vastag, erős karjai között, élvezet-szomjtól epedő szája mégis tüstént megtalálta annak ajakait. Forró csókjuk megállította az időt. Hogy kurta volt-é vagy hosszú, egyikőjük sem tudta volna megmondani, mindenesetre mindketten hevesen ziháltak, mikoron végre képesek voltak elszakítani magukat a másiktól.

Roska sem szólt. Megadóan tűrte, hogy Miklós kézen fogja és magával vonszolja a barlangba, a barlang legmélységesebb mélyére, hódprém takaróval borított férfiszagú, kényelmesen süppedős derékaljra.

A tűz már nem virgonckodott, csendben pislákolt, fénypászmái lusta-lassanként csorogtak vissza a talajra a boltozatról függő cseppkövek csúcsairól.

Roska sem szólt.

Hálás volt a csendért. Hogy nem kell magyarázkodnia, hogy nem kell szégyenkeznie. Hálás volt, hogy nem kellett csalódnia.

Hálás volt az ölelésért. A férfi szerfelett izmos karjaival könnyűszerrel összeroppanthatta volna, ehelyett, bár erővel, szenvedéllyel, mégis óvó-gyöngédséggel ölelte. Hálás volt, hogy megadhatja magát.

Hálás volt a csókért. Az édes-mézes ízért, a kéjfakasztó, mámorszító hévért, a boldogságlobbantó, gyönyörteremtő érzékiségéért. Hálás volt, hogy újra szerelmes lehet.

Amikor a férfi a hálózugolyába hurcolta, már nem is tudott volna szólni – izgatottság-szorongatta torkából csak ős-nőstényi nyöszörgés-hörgést fakasztott elő az üzekedésre vágyódás tébolya.

Kívánlak!

Átengedte magát ösztöneinek, tette, mit tennie parancsolt a mindeddig a legmélyebb lélekcsücsökbe szuszakolt titkolt-titkos személyisége. A céda-lény, kinek mája fehér.

Tépte-szaggatta mind ennenmaga, mind Miklós gönceit, hogy mihamarébb érezhesse: lemeztelenített testük összeforr szenvedélyük mindent felemésztő, megfékezhetetlen tűzviharában.

Képtelen volt gondolkodni – de nem is akart. Ugyan minek?

Borzongott a gyönyörtől, ahogy markoltatott, szorongattatott – hálából karmolt, harapott.

Hágj már meg!!!

Észveszejtően áhította, hogy Miklós a combjai közé furakodjon – felsikoltott, mikor annak hímtagja végre-valahára beléhatolt. Oly éles, oly hangos volt felszakadó sikolya, hogy még a cseppkövek is beleremegtek, ám nem fájdalom késztette sikoltásra, hanem gyönyörség.

Annyira lucskos volt már kelyhe, hogy a férfi egyetlenegy lassú, de határozott mozdulattal tövig nyomult belé. Az a csöppnyi ellenállásféleség épp csak egy pillanatra érződött kellemetlennek, a sajdulást azonnal feledtette az örömtelt kéj, az elragadtató élvezet.

Ez az!

A valóság sokkal, de sokkal csodásabbnak bizonyult, mint arról valaha is ábrándozni mert.

Lábait Miklós dereka, karjait nyaka köré fonta-kulcsolta, és szorította, csak szorította, mintha az élete múlna rajta. Úgy érezte, ha a férfi kivonná magát belőle, abba menten, ott helyben beleőrülne.

Lihegve nyögdécselt. Legalábbis úgy hitte. Valójában sokkal inkább zihált, nyüszített, vinnyogott. Hangosan, gátlástalanul.

Nem bí-rom to-vább!

Ajkait Miklós szájára tapasztotta. Ha már bele kell halni a kéjbe, legyen fulladásos az a halál.

Örökkévalóságig kitartó csók.

Miklós tudatát kéjmámor-köd borította, mégis felfogta, mi történik, mikoron dárdájának hegye elhatolt a leány szüzességfátyoláig. Nem lett volna képes megállni, no persze nem is akart megállni… valójában meg sem torpant, csupán villanásnyira átcikázott gerincvelőjén egy különös, még soha nem tapasztalt érzés – a hála, a megtiszteltetés, az elérzékenyülés furcsa keveréke.

Bocsáss meg!

Álszent volt a gondolat. Hamis. Egyáltalán nem óhajtott megbocsátást, azt kívánta, azt akarta minden idegszálával, hogy a leány legalább ugyanannyira élvezze az egyesülésük gyönyörét, mint ahogyan ő. Ugyanannyira – vagyishogy elmondhatatlanul!

Eztán kecses karok fonattak a vastag, sebektől heges bikanyak, lábak kulcsoltattak a fegyverövtől, sodronyingtől pörkös derék köré.

Oly forró volt Roska bőre, mint a fegyverkovács acélt edző parazsa, vagy tán még annál is tüzesebb. Mellbimbója, akár a harci csákány hegye. Feneke kemény és feszes, mint szittya bőr tárcsapajzs. Teste feszített íj.

Levegőért kapkodva nyögött, visongott. Jó hangosan. Még jajongott is.

S közben karmolt meg harapott.

Persze Miklóst is meghörgettette a kéj, torkából állatias hangok szakadtak fel. Mint párzó hímoroszlán-morgás, olyasféle.

Egyre hevesebben, egyre görcsösebben mozgott.

Jer vélem, kedvesem!

Amikor a leány szája az övére tapadt, s nyelveik összegabalyodtanak, úgy érezte, nem bírja tovább, a gyönyör kitépi gerincét a helyéről.

Roska hasizmai megfeszültek, combjaival még erősebben szorított, szeme felakadt, megszűnt lélegzeni. Mint aki halni fog.

Örökké tartó csók.

Majdnem egyszerre élveztek el. Piros hamarébb és hosszabban, Miklós késve picinyt, ám gyorsabban bevégezvén – mégsem éreztek akként, hogy tökéletlen lett volna első szeretkezésük. Az első, de hétszentség, hogy nem az utolsó. S ha összeszoknak, a kielégülés pontos időzítésében sem akad majd hiba.

Miklós nagy, boldogságos sóhajjal fordult le a teljesen elernyedő, még mindig remegő Roskáról, hogy aztán ujjbegyeivel végigcirógassa annak testét, hol csak éri, amíg teljesen le nem csitul testében a végletekig felajzódott szenvedély.

Piros, amint jottányit erőre kapott, belemarkolt Miklós üstökébe, enyhet adó csókját áhítva.

Szeretlek!

[1] Szeptember 8-a Kisboldogasszony, Szűz Mária születésének ünnepe.

[2] Új Palota.

[3] Régi Palota.

[4] Építész, építőművész.

[5] Hosszmérték, francia láb, 32,5 cm.

[6] Nagy Kápolna.

[7] Régi európai terület-mértékegység, közel 4047 m2, azaz nagyjából 0,4 hektár.

[8] A pápa jelvényei közé tartozik az a domborműves aranygyűrű, amely Szent Péter apostolt ábrázolja, amint eredeti foglalkozását, a halászatot gyakorolja – innen ered az elnevezés: halászgyűrű.

[9] III. Eduárd (angolul: Edward), Anglia királya.

[10] II. (Jó) János, Franciaország királya.

[11] A poitiers-i csatában (1356. szeptember 19.) sok nemessel együtt a francia király, II. János is fogságba esett.

[12] Emilia-Romagna itáliai régiót (ókori római tartományt északról a Pó folyó, keletről az Adriai-tenger, délről az Appenninek vonulata, nyugatról pedig Piemonte és Liguria tartományok határolják – nevét a rajta keresztülhaladó Via Aemilia után kapta, mely Piacenzát és Riminit kötötte össze. Főbb városállamai: Bologna, Ferrara, Forli, Modena, Parma, Piacenza, Ravenna.

[13] Az egyház legfőbb főpapja.

[14] A kenéz szó a „törzsfő, herceg” jelentésű szláv knyáz szó származéka. Ismeretes volt a magyar nyelvben is, a Havaselvén és Moldvában élő kun származású vezető réteg elnevezéseként.

[15] A crécyi csata (1346. augusztus 26.) az úgynevezett százéves háború (1337–1453) egyik legfontosabb ütközete volt, mely a bevetett új, addig Európában ismeretlennek számító tűzfegyver, az ágyú, valamint az angol íjászok taktikája végett a lovagi hadviselés hanyatlása kezdetének tekinthető.

[16] A Lateráni Keresztelő Szent János-főszékesegyház a Római egyházmegye székesegyháza. Mint Róma katedrálisa, Róma püspökének – azaz a pápának – címtemploma, a pápai trón (Cathedra Romana) székhelye, a legmagasabb rangú (és legrégibb) Róma négy pápai bazilikája közül, beleértvén a nála jóval ismertebb Szent Péter-bazilikát is. „Minden templom anyja és feje”, az ökumenikus anyaegyház (azaz a teljes lakott világ anyaegyháza) cím birtokosa.

[17] Dicsértessék!

[18] Örökké!

[19] A közhiedelemmel ellentétben a szólás nem Makó településre utal. Szirmay Antal kutatása szerint bizonyos Makó vitéz emlegettetik fel benne, ki II. András keresztes hadjáratában a Szentföldre indult. „S midőn az akkori viszonyok közt is nagyon lassú haladás után Dalmáciába értek volna, a mi Makó vitézünk a dalmát borokat búfelejtőül erősebben élvezte volna: látva Spalató számos tornyait és a ragyogó keresztet, a mi vitézünk a bortól tüzesedve Jeruzsálemnek nézte Spalatót, s földre ereszkedvén hálát adott fennhangon imádkozva az Úrnak, hogy Jeruzsálembe segítette. A tévedés, mi erre következett, nagy vala. Messze van még Makó Jeruzsálemtől!”

[20] Csobolyó: dongákból készült kétfenekű, lapos, hordószerű, dugóval zárható szállító- és ivóedény. A kis csobolyó 5-6 literes, a nagy csobolyó 15-20 literes.

[21] Beliál a kevélység, önhittség alvilági ura, ördöge.

[22] Firenze.

[23] Harangtorony.

[24] 1 magyar sing = kb. 60 cm.

[25] Szeptember 15. A Szent Szűz anyai fájdalmainak gyásznapja, az Ómagyar Mária-siralom e kultusznak állít emléket.

[26] Lésza: lécvázas gyékényágy, dikó.