A mű eredeti címe: Der Schlunz und Rächer in der Nacht

Copyright © 2007 by 2007 by Bibellesebund Verlag Marienheide und SCM Verlag in der SCM Verlagsgruppe GmbH, Holzgerlingen

Hungarian edition – Magyar kiadás:

© Szentírás Szövetség, Harmat Kiadó, 2024

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Illusztráció:

© Daniel Fernández Adasme

Fordította: Ötvös Dániel

Felelős szerkesztő: Sinkáné Zombory Katalin

ISBN 978 963 288 890 3

E kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

Lucas a nyári szünet hátralévő részében már ki se akart mozdulni a lakásból, Vadóc mellett szeretett volna maradni. Megrémítette az a tudat, hogy van valaki, aki Vadóc életére törhet. Ugyanakkor Vadócban pont ez ébresztette fel a kalandvágyat.

– Megkeressük azt az Audit – mondogatta minden reggel, amikor felébredtek.

Vadóc elhatározta, hogy megtalálja azt az ezüstszínű Audi TT Roadster kabriót, amit többször láttak már az út szélén. Azt, amelyik mindig teljes gázzal elszáguld, ha közel akarnak menni hozzá. Annyit már kiderítettek, hogy egy nő vezeti a kocsit. Egy fejkendős, napszemüveges nő. Vadócot egyszer majdnem elgázolta a nyaralás egyik napján. Szándékosan tette! Ki ez a nő? És ki bérelte fel azt a férfit, aki a nyaralásuk alatt végig követte őket, és végül le akarta lőni Vadócot? Szerencsére a bérgyilkos azóta börtönbe került. De az a nő az Audival még szabadlábon van. Azon az éjszakán látták utoljára, amikor hazaérkeztek a nyaralásból.

Azóta Vadóc és Lucas mindennap körbejárta a várost biciklivel. Meg kell találniuk valahol azt az Audit!

Aznap Vadóc a kerékpárjával egy olyan mellékutcába fordult be, ahol korábban még soha nem jártak.

– Az az érzésem, hogy itt találunk valamit – suttogta titokzatosan. Vadóc leszállt a biciklijéről, és lassan tolta tovább a járdán. Lucas követte a barátját.

– Oda nézz! – súgta Vadóc, és egy bokorra mutatott az út túloldalán. – Valami mozog. Szerintem ott elbújt valaki.

Vadóc még lassabban tolta a biciklijét, és a bokrot figyelte.

Ebben a pillanatban fülsiketítő robaj hallatszott: egy rakétát lőtt ki valaki a bokorból. Vadóc és Lucas ordítva hasra vetette magát. Közvetlenül a fejük fölött suhant el a lövedék, füstfelhőt húzva maga után. Olyan szaga volt, amilyen a szilveszteri petárdáknak. A fiúk azonnal felkapták a fejüket, és a rakéta után néztek. Az átsuhant a kerítés felett, majd a kerítés mögötti lakóház egyik szélesre tárt ablakán keresztül be egy szobába. Ott felrobbant. Az ablak mögötti szobában felváltva hol zöld, hol vörös fények villantak fel. Ugyanebben a pillanatban sikolyokat hallottak a lakásból. Lucas behúzta a fejét, és a földre lapult. Lehet, hogy megsérült valaki?

Vadóc egy lendülettel az út túloldalán termett, és a bokrok közé ugrott.

– Lucas, ott rohan! – De Lucas nem látott senkit. A céltáblává vált ház kertjében megjelent viszont egy férfi, aki hangosan kiabált:

– Mocskos banda! Most elkaptalak benneteket! Maradjatok, ahol vagytok, amíg ide nem ér a rendőrség!

Egy nő is megjelent a nyitott ablaknál, vadul hadonászott a karjával, így akarta kiűzni a füstöt a szobából.

– Micsoda szörnyűség, micsoda szörnyűség! – siránkozott. Messziről úgy látszott, hogy nem sérült meg.

– Ott rohan! – kiáltotta Vadóc a bokor mögül, és futni kezdett.

– Azonnal állj meg! – üvöltötte a férfi, aki közben a kerítéshez ért, de Vadóc mintha meg sem hallotta volna. – Nem menekülsz! Már nyomodban a rendőrség!

– Nem is mi voltunk! – kiáltotta Lucas felháborodva. – Csak véletlenül erre jártunk, és majdnem minket találtak el!

– Ne hazudj! – A férfi az öklével fenyegetőzött. – Láttam a haverodat, ahogy kiugrott a bokor mögül és elszaladt!

– Igen, mert észrevette, hogy valaki kilőtte a rakétát, aztán elrohant, ő pedig el akarta kapni!

– Meséld a nénikédnek! – A férfi már zihált, és a kezével a kerítésbe kapaszkodott. Igencsak kövér, vörös fejű, rövid nyakú és meglehetősen széles vállú volt. Az inge mindkét oldalon kilógott a nadrágjából, a legfelső gombját be se tudta gombolni. Lucas hatvan év körülinek nézte a férfit, de ahhoz képest még meglepően dús, sötét haja volt, jókora oldalválasztékkal. A nagyobbik hajkupac félig a szeme elé lógott, így még rémisztőbbnek tűnt a bozontos szemöldöke, amelyet most fenyegetően összehúzott.

– Willi – szólalt meg a nő hátul a nyitott ablakban, és Lucasra mutatott. – Ez nem a Schmidtsteinerék fia?

A férfi oldalra fordította a fejét, hogy közelebbről is szemügyre vegye Lucast.

– Igen, igazad van. A kis Schmidtsteiner. Nos, a szüleid biztos büszkék lesznek rád.

Lucas pánikba esett. Megint bajba keveredik olyasmi miatt, amit valaki más követett el? Ráadásul az a valaki le akarja lőni Vadócot. Vagy legalábbis ijesztgetni, vagy valamire figyelmeztetni. Ezek szerint Vadóc még mindig veszélyben van! És őt akarják emiatt a rendőrség elé állítani? Lucas már alig kapott levegőt.

– Vadóc! – kiáltotta. – Vadóc, gyere gyorsan!

Vadóc már visszafelé tartott Lucashoz:

– Nem értem utol.

A férfi dühösen förmedt Vadócra:

– Na végre megvan a tettes!

Vadóc észre sem vette, hogy őt gyanúsítják.

– Nem, sajnos nincs meg, nem értem utol – lihegte, még mindig zihálva a futástól. – Igazából csak hátulról láttam, ahogy végigrohant az úton.

– Vadóc – kezdte Lucas óvatosan –, ez az ember itt azt hiszi, hogy mi lőttük ki a rakétát.

– Nem, az lehetetlen, azt nem gondolhatja – válaszolta Vadóc, és egy cseppet sem ijedt meg –, mert mi itt voltunk a biciklink mellett, amikor a rakétát kilőtték.

A férfi szeme dühösen szikrázott.

– Valóban? Akkor hogy lehet, hogy te ugrottál ki a bokorból, és te szaladtál el onnan, amikor kijöttem?

Közben a nő, aki az előbb még az ablakban volt, szintén a kertbe érkezett. Még kövérebb volt, mint a férje, és láthatóan nehezére esett egyik lépést megtenni a másik után.

– Igen, ez a kis Schmidtsteiner – zihálta –, Jens és Ute fia! – Odalépett a kerítéshez. – Fiam, ezt nem gondoltam volna rólad. Rólad nem.

– Tényleg nem mi voltunk – erősködött Vadóc. – Csak errefelé sétáltunk, amikor kilőtték a rakétát a bokorból. Láttam, hogy valaki elrohan, és utánafutottam, de nem értem utol!

A nő a homlokát ráncolta:

– Valóban?

– Valóban – válaszolta Vadóc.

– Inkább attól félünk, hogy valaki Vadócot vette célba – tette hozzá Lucas.

– Vadócot? – A férfi olyan képet vágott, mint akit sértegetnek. – Ezt meg hogy értitek?

– Én vagyok Vadóc – mondta Vadóc, és felemelte a kezét, mint aki jelentkezik az iskolában.

A férfi még jobban összevonta bozontos szemöldökét.

– Micsoda? Át akartok verni?

– Nem, Willi – mondta a mellette álló nő, aki még mindig levegő után kapkodott. – Ez az a fiú, aki most Schmidtsteineréknél lakik. Tudod, az a fiú az erdőből.

– Az már más – morogta a férfi, és kíváncsian előrebillentette a fejét, mint aki egy ritka állatot akar közelebbről szemügyre venni. – Te vagy az a fiú az erdőből?

– Igen – válaszolta Vadóc, és ugyanúgy előrehajolt. Úgy álltak egymással szemben, mint két kutya, akik egymást szagolgatják.

– Mi az igazi neved? – kérdezte a férfi. Úgy hangzott, mintha egy rendőrségi kihallgatáson lennének.

– Nem tudom – folytatta Vadóc. – Egy balesetben elvesztettem az emlékezőképességemet. Még a szüleim nevére sem emlékszem. És azt sem tudom, hol laktunk. A rendőrség azóta is keresi a szüleimet, de eddig sikertelenül.

– Ami téged nem igazán aggaszt, ha jól látom.

– Néha azért igen. De a világ legkedvesebb családjához kerültem. Lucas a bátyám addig, amíg meg nem találom az igazi családomat. Nelli pedig a húgom. És Lucas szülei a szüleim. Ők a legjobb szülők a világon.

– Jobbak, mint az igaziak?

– Ezt csak akkor tudom majd megmondani, ha újra találkozom velük, és mindenre visszaemlékszem.

– Nocsak, nocsak – a férfi lassan ingatta a fejét, és elhallgatott.

– Ugye megismertek minket? – szólalt meg a nő, és kissé elmosolyodott. – Ugyanabba a gyülekezetbe járunk, mint ti.

– Persze – nyögte ki Lucas, és közben járt az agya. Rémlett neki, hogy ez a házaspár a ház túlsó oldalán található italkereskedés, a Schütterling italbolt tulajdonosa. Vélhetően a Schütterling házaspárhoz volt szerencséjük. Az asszonyt gyakran látták az üzletben a pénztárgépnél. Messziről úgy nézett ki, mintha valaki beszorította volna őt abba a szűk sarokba, ahonnan nincs kiút. A férfi pedig gyakran kotorászott az italosládák között, magában morgolódva. De a gyülekezetben még soha nem találkozott velük.

– Megsérült valaki? – Egy másik férfi is odaérkezett közben a kerítéshez, és Lucasnak rögtön beugrott, hogy őt is az italkereskedésből ismeri. De ő fiatalabb volt, mint a házaspár. Legfeljebb annyi idős lehetett, mint apa, talán egy kicsit fiatalabb. Munkásnadrág volt rajta, vélhetően a raktárból jött.

– Végre te is itt vagy! – morogta az idősebb férfi, és csak most vette le a tekintetét Vadócról. – Téged az se zavarna, ha összedőlne a házunk, te akkor is csak kényelmesen nézelődnél, ugye?

– Még ki kellett szolgálnom a vevőket – válaszolta a fiatalabbik. Úgy tűnt, mintha vissza akarna vágni az öregnek. De inkább úgy hangzott, mint egy kutya nyüszítése, akibe belerúgtak. – Nem tudtam olyan gyorsan elrohanni. De hallottam a puffanást, és amint lehetett, jöttem, hogy segítsek. – Fáradtnak és kimerültnek látszott, barna haja mosatlan tincsekben lógott.

– Felrobban a házunk, te meg sört árulsz – szidta Schütterling úr. – Sejthettem volna!

– Eltört valami? – kérdezte a fiatalabb férfi.

– Egy szilveszteri rakéta volt – magyarázta az asszony –, a hálószobát találta el. Az egész szoba büdös, és az ágyneműn nagy égésfoltok. Semmi más.

– Semmi más! – ismételte hangosan a férje. – Ha összeadjuk mindazt, amit az elmúlt hetekben tettek velünk, az azért már több a soknál!

– Miért, mi minden történt? – kérdezte Vadóc.

– Folyton összefirkálják a házunk falát vagy a bolt ajtaját – válaszolta Schütterling úr. – Volt, hogy még a garázskaput is. Felháborító!

– Nem látok semmit – jegyezte meg Vadóc, miközben végignézett a ház falán.

– Azóta lesúroltam vagy átfestettem – szólt közbe a fiatalabbik férfi.

– Most pedig mars fel a hálószobába, és csinálj rendet! – parancsolta neki az öreg.

– Igen, rendben – motyogta a másik, és lehajtott fővel visszaindult.

– Tehát tényleg nem ti voltatok? – fordult megint a fiúkhoz az öreg.

– Nem, tényleg nem – rázta a fejét Vadóc nyomatékosan.

– Tudod jól, hogy ki volt – mondta az asszony a férjének. – Az a Karl-Heinz! Állandóan haszonlesőnek nevez téged, és már többször meg is fenyegetett, azt mondta, egyszer még megbánod.

– Nem, Alma, nem – halkította le a hangját Schütterling úr, és titokzatosan előbb jobbra, majd balra nézett. – A Schwarzék nagyfia volt. Kinézem belőle. De azt a fickót soha nem fogjuk rajtakapni.

Schütterlingék háza hatalmas volt, de gondozatlan. Három szinten csak hárman laktak benne. A fiatalabbik férfi, aki épp most indult vissza rendet rakni, bizonyára Schütterlingék fia, feltételezte Lucas. A kertben rengeteg régi fagerenda, törött csempe és egyéb törmelék hevert szanaszét. A füvet nem nyírta soha senki, a fákat és a bokrokat benőtte a magas gaz. A ház egyik oldalánál rozoga faház állt, amely már majdnem összedőlt. Lucas végignézett a házfalon, amelyről több helyen omladozott a vakolat, és egész megijedt, amikor meglátott egy komor arcot az emeleti ablaküveg mögött. Egy sápadt, ráncos arcú öregasszony álldogált ott, fején nagy konty, és némán bámulta a kerítés tövében összegyűlt kis csapatot. Lucas nem tudta megállapítani az életkorát. Lehetett nyolcvanéves, de akár százéves is. Mindenesetre nagyon félelmetes volt, ahogy lenézett onnan fentről.

– Ki az az idős hölgy? – kérdezte Lucas.

Schütterling úr felnézett.

– Az édesanyám. – Abból, ahogyan mondta, Lucas rögtön rájött, hogy nem szereti az anyját. Schütterling úr aztán szó nélkül megfordult, és dülöngélve megindult a ház felé. – Hannes! – kiabálta a nyitott ablakba.

A fiatalabbik férfi megjelent az ablakban:

– Igen?

– Kész vagy már?

– Még át kell húznom az ágyakat.

– Akkor siess, szükségem van rád a boltban! – és ezzel el is bicegett. Nehéz felsőtestét nehezen vonszolta. A felesége is visszatért a házba anélkül, hogy elbúcsúzott volna Vadóctól vagy Lucastól. A férjénél is erősebben húzta a lábát, és úgy fújtatott, mint egy gőzmozdony.

Vadóc a szája elé tartotta a kezét, hogy ne lássák, hogy mosolyog rajtuk, de Lucasnak nem volt kedve nevetni. Az volt az érzése, hogy valaki már megint ki akar kezdeni Vadóccal. Tény, hogy Schütterlingék háza falát valaki mindig összefirkálja. Ilyesmi bárhol megtörténhet. De hogy szilveszteri rakéták suhanjanak el közvetlenül a fejük mellett? Lucas attól félt, hogy Vadóc még mindig életveszélyben van, annak ellenére, hogy a bérgyilkos, aki követte őket, amikor nyaraltak, már rács mögött van. Legalábbis azt mondta nekik a rendőrség, hogy börtönbe zárták. Csak remélni tudta, hogy tényleg így van.

– Végre itt vagytok – mondta anya, amikor Vadóc és Lucas aznap este hazaérkeztek. Anya a nappaliban ült Rosenbaum asszonnyal, a gyámhivatal vezetőjével.

– Jó estét, fiúk – köszöntötte őket Rosenbaum asszony, röviden intve a kezével.

– Jó estét kívánunk – köszönt félszegen Vadóc és Lucas.

– Édesanyátok pont most számolt be a nyaralás alatti meghökkentő kalandjaitokról. Borzasztó, ami veletek történt. Ha igaz, hogy valaki el akar tenni téged láb alól, Vadóc, akkor már az utcára sem mehetsz ki egyedül. Mindenütt életveszélyben vagy.

– Annyira azért nem vészes – vágta rá Vadóc. – A bérgyilkos, aki le akart lőni, azóta már börtönben van.

– Igen – felelte Rosenbaum asszony. – De a bérgyilkos megbízóját még nem fogták el. Lehet, hogy valaki mást bíz majd meg. Vagy ő maga lesz a tettes. Veszélyben vagy.

– Óvatos leszek.

A nyaralás végén a fiúk mindenről részletesen beszámoltak a szülőknek, a bérgyilkosról és a Schmücker házaspárról is, akik követték őket mindenhova, de a nőről és az Audiról egy szót sem ejtettek. Vadóc többször is arra kérte Lucast, hogy erről ne beszéljen anyának és apának, pedig Vadóc pontosan tudta, hogy az Audinak köze van a múltjához, és semmi jót nem jelent. Lucas eddig tartotta magát barátja kéréséhez. De meddig hallgatnak még?

– Anya azt is mondta, hogy féltél az Északi-tengertől és a repülőtértől – folytatta Rosenbaum asszony. – Tudsz erről valamit mondani?

– Nem – válaszolta Vadóc, és a padlót bámulta.

– És ki az a Marius, akinek a nevét hangosan kiabáltad a repülőtér előtt?

– Nem tudom.

– Marius az, aki bántani akar?

– Nem tudom.

– Mindenesetre megemlítem a gyerekpszichológusnak. Ki kell derítenetek közösen, hogy van-e ezeknek valami közük a múltadhoz. – A nő elmosolyodott. – Szerintem jó úton járunk, és hamarosan megtaláljuk a családodat.

– Hm. – Vadóc ettől nem lett boldogabb. Némán maga elé meredt, gondolatai ismét egy olyan világba merültek, amelyet csak ő ismert, és amelyről senkivel nem beszélt.

– Terítsétek meg az asztalt – váltott témát anya. – Apa nemsokára hazaér a munkából. Utána vacsorázunk.

Terítés közben Vadócnak visszatért a jókedve.

– Nelli merre van? – kérdezte.

– A szobájában.

– Miért nem jön le?

– Fogalmam sincs.

– Szóval lustálkodik. Mi dolgozunk, ő meg majd idefárad a terített asztalhoz. Ezt jól kitalálta.

Azzal Vadóc felszaladt a lépcsőn. Lucas követte. Vadóc bekopogott Nelli szobájának ajtaján, és berontott. Nelli jól megijedt, mivel pont akkor próbálta fel a régi hercegnős ruháját, amit persze kinőtt. Amikor Vadóc ráijesztett, felszakadt a ruha hátán a cipzár.

– Jaj, Vadóc, nem tudsz kopogni? – nyafogta Nelli.

– Kopogtam – válaszolta Vadóc ártatlanul.

– És mondtam, hogy bejöhetsz?

– Nem, de még megteheted.

– Nem jöhetsz be – dohogott Nelli –, pont most próbálom fel a régi jelmezemet. – Felemelte a karját, hogy jobban lássák a ruhát, de ekkor az ujjánál is elszakadt a varrás. – Két hét múlva lesz a kilencedik születésnapom – folytatta a lány, miközben ügyetlenül rángatta a ruháját –, és elvileg hercegnős buli lesz. Mindenki hercegnőnek öltözik, és azt játsszuk majd, hogy igazi kastélyban lakunk.

– Én nem öltözök be hercegnőnek – vágta rá Lucas azonnal.

– Nektek nem is kell – nyugtatta meg Nelli. – A fiúk lovagok vagy hercegek lesznek, ez magától értetődik!

– Semmiféle jelmezt nem veszek fel – morgolódott Lucas.

– Ne csináld már, tavaly a pillangós bulimon is volt jelmezed!

– Igaz – tűnődött el Lucas –, krumpliszsákot kötöttem magam köré, és hernyó voltam.

Nelli elmosolyodott, és rákacsintott.

– Pontosan. Nagyon jól néztél ki!

Lucas sóhajtott egy nagyot, miközben Vadócnak már meg is volt a terve:

– Tudod mit, Lucas? Beöltözünk a kastély szellemének, és mindenkit megijesztünk!

– Anya azt mondta, hogy ő is beöltözik – lelkesedett Nelli. – És Sieglinde mama és Urs papa is.

– Király – pattant fel Vadóc. – Samu, Ruth és a többi unokatestvér is?

– A múltkor csak fejdísz volt a fejükön, legalábbis Sámuelnek, Ruthnak, Ezsdrásnak és Nehémiásnak. Torsten bácsi és Lídia néni nem igazán szeretik a jelmezeket.

– Te meg már rég kinőtted a hercegnős ruhádat – gúnyolódott Vadóc vigyorogva.

– Tudom – sopánkodott Nelli –, igazából még óvodáskoromban kaptam. De két éve, amikor elsős voltam, még jó volt rám. – Lehajolt, hogy lejjebb húzza a ruha elejét. Ekkor lepattant egy ezüstszínű gomb a nyakrészről, és egyenesen a csillárt találta el. – Igazad van, kicsi rám – folytatta –, inkább leveszem. – Felegyenesedett, és szigorúan a fiúkra nézett. – De előtte menjetek ki innen!

– Csak szólni akartunk – vette át a szót Vadóc –, hogy segíts megteríteni.

– Mindjárt megyek.

Mire Lucas és Vadóc leért a lépcsőn, addigra apa már otthon volt, Rosenbaum asszony pedig elment.

– Kész vagytok a terítéssel? – kérdezte anya.

– Még nem, de mindjárt – válaszolta Vadóc.

Apa és anya is besegített. Már minden az asztalon volt, de Nelli még mindig nem ért oda.

– Nelli, vacsora! – kiáltotta Vadóc hangosan.

Lucas hallotta, hogy kinyílik Nelli szobájának ajtaja. Aztán Nelli hangját hallották a lépcső tetején:

– Anya, segíts! – kiáltotta.

Amikor Lucas felnézett, hangosan felnevetett. Nelli ki akart bújni a ruhájából, de nem sikerült, a fejénél elakadt. Lentről úgy nézett ki, mintha egy rózsaszínű ruhának lábai nőttek volna, és most le szeretne jönni a lépcsőn.

– Nelli, te meg mit csinálsz? – Anya felszaladt Nellihez, és elkezdte kiszabadítani a jelmezből. Ekkor két varrás is elszakadt.

– Jaj, a fülem! – sikította Nelli.

– Látom, már most beöltöztél a kastély szellemének! – nevetett Vadóc.

– Várj, míg kiszabadulok innen, adok én neked szellemet! – hallatszott Nelli hangja a jelmez alól. Anya egy rántással áthúzta Nelli fején a ruhát, ami ekkor hangos reccsenéssel kettéhasadt. Nelli felsikoltott, és a fenekére esett.

– Anya, a ruhám!

– Nemsokára szülinapod lesz – vigasztalta anya –, még az is lehet, hogy kapsz egy újat. Most menj vissza a szobádba, és vegyél fel valami rendes ruhát. Kész a vacsora.

Vadóc és Lucas a következő napokban is vadászott az ezüstszínű Audira, de sikertelenül. Néha az is megzavarta a feltűnésmentes keresést, hogy Nelli addig kérte őket, hogy velük mehessen a városi biciklis túrákra, míg végül őt is magukkal vitték. Ilyenkor egyszerűen csak fel-alá bicikliztek az utcákon, és feltűnés nélkül nézegették az út szélén álló autókat. Az Audit, amit kerestek, sehol sem látták.

Vadóc egyszer csak megállt az egyik utcasarkon, és odahívta a másik két gyereket:

– Nézzétek ezt a plakátot! A hétvégén tűzoltófesztivál lesz a vásártéren.

– Minden nyáron megrendezik – vont vállat Lucas. – De mi még sohasem mentünk el.

– Miért nem? – kérdezte Vadóc. – Nézd csak, mi minden lesz! Dodzsem, karaoke és kirakodóvásár gyerekeknek! Ott a helyünk!

– Anyáék nem engednének el – sóhajtotta Nelli.

– Miért nem? Pedig olyan jó lenne! Lucas, beülünk egy dodzsembe, és nekimegyünk Nelli kocsijának, rendben?

– Ah, nem hagyom majd magam – nevetett fel Nelli.

– Akkor tehát köszönetet mondunk – kezdte apa, amikor aznap este a család együtt ült az asztal körül. Amióta Lucas és Nelli az eszüket tudják, apa mindig ezekkel a szavakkal vezette be az étkezés előtti imát. És mivel Vadóc már több mint négy hónapja Schmidtsteinéknél lakott, már nem kérdezett bele, hanem a többiekhez hasonlóan ő is összekulcsolta a kezét, és lehunyta a szemét. Apa ámenjére Nelli és Lucas azt mondta: „úgy legyen”, Vadóc pedig a „közlemény vége” felkiáltással válaszolt. Mindig így csinálták, amióta Vadóc köztük volt.

Közvetlenül az ima után Vadóc fel is terjesztette a szülők elé a kérését:

– Menjünk el vasárnap a tűzoltófesztiválra! Jó móka lesz! Lucas és én szeretnénk dodzsemezni, és Nelli is!

Anya és apa sokáig néztek egymásra. Úgy tűnt, mintha a szemükkel akartak volna megbeszélni valamit a szájuk helyett.

– Ott még soha nem voltunk – szólalt meg végre apa.

– Na és? – kérdezte Vadóc. – Még én sem. Akkor épp itt az ideje, hogy végre mindannyian elmenjünk.

– Az csak ivászat és tánc – mondta apa, miközben lassan megvajazta a kenyerét.

– Tényleg? – csodálkozott Vadóc. – A plakáton erről nem volt szó.

– Nem – húzta el a száját apa –, mert ezt nem kell hirdetni. Így is tudja mindenki.

– Be kell rúgnia mindenkinek, és táncolnia is kötelező annak, aki odamegy?

– Nem, de mindenki azt csinálja.

– Honnan tudod, ha még sosem voltál ott?

Apa megint anyára nézett, anya pedig a tányérjára.

– Tudom és kész – szögezte le apa.

– És ha valaki csak azért megy oda, hogy dodzsemezzen, vagy hogy vegyen magának valamit a kirakodóvásáron, azt elzavarják?

– Nem, biztos, hogy nem. – Apa lassan megrázta a fejét.

– Nagyszerű – derült fel Vadóc arca. – Akkor úgy is odamehetünk, hogy nem rúgunk be. És táncolnunk sem kell, ha nem akarjátok.

– Én szívesen táncolnék – vetette közbe anya, és enyhén elmosolyodott.

– Ne mondj ilyet, Ute – bosszankodott apa, mintha anya valami rosszat mondott volna. Összeráncolta a homlokát, és Vadóc felé fordult:

– Különben is, nem ismerünk ott senkit.

– Minket ismersz. – Vadóc beleharapott a kenyerébe. Anya és apa ismét titokzatosan néztek egymásra.

– Vadócnak igaza van – szólt közbe Nelli. – Én is csak dodzsemeznék. – Aztán felnevetett, és így folytatta: – Ígérem, hogy nem rúgok be, és nem is táncolok!

Anya nevetett. Apa nem.

– Még átgondoljuk – zárta le anya. – Rendben?

– Rendben – válaszolta Vadóc és Nelli, és úgy néztek egymásra, mint a szövetségesek.

Csodák csodájára másnap a szülők bejelentették, hogy elmennek a gyerekekkel a tűzoltófesztiválra. De kikötötték, hogy csak az istentisztelet után. Lucas, Nelli és Vadóc azonnal bele is egyeztek.

Mivel még nyári szünet volt, a következő vasárnap nem volt külön gyerek-istentisztelet. A gyerekek a felnőttek között ültek a gyülekezeti teremben. Lucas felfedezte a Schütterling házaspárt, az utolsó sorban ültek. Belemerültek egy nagy könyvbe, ami énekeskönyv is, de Biblia is lehetett. Hannes kuporgott mellettük. A fejét a vállai közé húzta, és nem énekelt velük.

Vadóc egyetlen éneket sem ismert, de mindig volt újabb ötlete, amit Lucas fülébe súghatott.

Arthur Preisel, a gyülekezet vezetője azzal kezdte, hogy felolvasott egy verset a Bibliából: „Lábam előtt mécses a te igéd, ösvényem világossága.”

– Miről beszél? – súgta Vadóc Lucasnak. – Milyen igére gondol?

– A Bibliára gondol – suttogta vissza Lucas. – Vannak, akik a Bibliát úgy hívják, hogy Isten igéje.

– Akkor egyszerűbb lenne, ha azt mondaná, hogy „a Biblia”, igazam van? – suttogta vissza Vadóc.

– Igen, de a Biblia is ezt írja. – Lucas megpróbált halkan beszélni, de az előttük ülő nő így is hátrafordult, és nagyon szigorú arcot vágott.

– Azt írja a Biblia, hogy a Bibliát Isten igéjének nevezik? – érdeklődött tovább Vadóc. – Hát ez fura. És miért mécses a Biblia? Zseblámpaként is lehet használni?

– Pszt! – fordult hátra az előttük ülő nő, és a szájára tette az ujját. – Inkább az igére figyeljetek!

– Miféle igére? – súgta Vadóc az asszonynak.

– Isten igéjére – suttogta vissza a nő.

Vadóc odahajolt az asszonyhoz:

– De ha az ige zseblámpa, akkor azt nem hallani kell, hanem látni.

Az asszony megcsóválta a fejét, de nem szólt többet.

A gyülekezet aztán belekezdett a következő énekbe: „Táncolunk az Úr előtt”. Vadóc apához hajolt, és odasúgta:

– Apa, azt hittem, csak a tűzoltók sörsátrában szokás táncolni!

– Isten előtt is táncolunk – súgta vissza apa.

– Akkor tehát a sörsátorban is Isten előtt táncolnak.

– Kizárt dolog.

– De itt senki sem táncol – suttogott Vadóc tovább. – Mindenki olyan mereven ül a székén, mintha oda lenne kötözve.

– A szívünkben táncolunk – sziszegte apa –, hallgass már végre!

Vadóc aztán Lucashoz hajolt, neki azt súgta:

– Én pedig a szívemben már dodzsemezek!

Az istentisztelet vége felé Arthur Preisel bejelentette, hogy négy hét múlva lesz a gyülekezeti nap, amit évente rendeznek meg. Minden gyülekezeti tagot szeretettel várnak, hozza magával mindenki a barátait és a családját is – hangzott a felhívás.

– Király – súgta Vadóc apának –, tűzoltófesztivál lesz a gyülekezeti házban!

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Kiadják:

Szentírás Szövetség Alapítvány

1091 Budapest, Kálvin tér 8.

Telefon: (1) 216-5115

info@szentirasszovetseg.net

www.szentirasszovetseg.net

Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466-9896

harmat@harmat.hu

www.harmat.hu

Felelős kiadó: Győrffy Eszter és Herjeczki Kornél

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóterv: Julia Plentz, Lente István

Tördelő: Doroszlainé Jóka Renáta

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus

Source Serif 4 – SIL Open Font License

A Szentírás Szövetség és a Harmat Kiadó közös kiadása

Vadóc – hétrészes ifjúsági regénysorozat

1. Vadóc és a múlt titkai

2. Vadóc és a mezítlábas óriások

3. Vadóc és a rejtélyes árnyék

4. Vadóc és az éjszakai bosszúálló

5. Vadóc és a láthatatlan őrző

6. Vadóc és az áruló nyoma

7. Vadóc és az utolsó titok