Borítószöveg

Nevermoor varázslatos városában rég eltemetett titkok kerülnek napvilágra, és Morrigan Crow élete a feje tetejére áll.

Amikor Morrigant meghívják Nevermoor Ezüstkerületébe, elképesztően fényűző világba csöppen és legnagyobb meglepetésére egy családi rejtélyre bukkan, amelyet mielőbb fel kell derítenie. Sosem gondolta volna, mi vár rá: fehér esküvő, arany sárkány és vörös vértócsa.

Morrigan fenyegető veszélyek közepette fejest ugrik a gyilkossági nyomozásba, miközben egyre erősödő Csudamíves képességeivel is meg kell birkóznia. És bár barátai mellette állnak, készen arra, hogy segítsenek, a lány attól tart, minden megváltozhat, ha rájönnek, hogy ő maga is szörnyű titkot őriz.

Vajon Morrigan megtalálja-e a gyilkost, és megoldja-e a saját múltjában rejlő rejtélyt, miközben sötét erők ébrednek Nevermoorban...?

Jessica Townsend varázslatos, misztikummal teli, lenyűgöző történetet sző a Nevermoor sorozat izgalmas új részében, amely elnyerte a Waterstones Gyermekkönyvdíjat, és amelynek megfilmesítési jogait a Fox vásárolta meg.

Fordította

Nagy Andrea

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jessica Townsend: Silverborn

Published in Australia and New Zealand in 2025

by Hachette Australia

Első kiadás

Copyright © Jessica Townsend 2025

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Nagy Andrea, 2025

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-599-958-3

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Szabó Csilla

Projektvezető Fehér Zoltán

Korrektor Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti illusztráció felhasználásával készítette
Féder Márta

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

ELSŐ FEJEZET – Az Égboltóra változása

MÁSODIK FEJEZET – Éjláng és tűzvirág

HARMADIK FEJEZET – A Nyugtalanok

NEGYEDIK FEJEZET – A szörnyeket nem látjuk szívesen

ÖTÖDIK FEJEZET – Paraparti

HATODIK FEJEZET – Suskus

HETEDIK FEJEZET – Eldritch rév

NYOLCADIK FEJEZET – Közszolgálati feladatok

KILENCEDIK FEJEZET – Tizenhét perc

TIZEDIK FEJEZET – A Darlingok ősi háza

TIZENEGYEDIK FEJEZET – Tempus

TIZENKETTEDIK FEJEZET – Titkok és hazugságok

TIZENHARMADIK FEJEZET – Az Ezüstszülött-ciklus

TIZENNEGYEDIK FEJEZET – Elrabolva

TIZENÖTÖDIK FEJEZET – Az aranypáros

TIZENHATODIK FEJEZET – A vicces asztal

TIZENHETEDIK FEJEZET – Az arany sárkány röpte

TIZENNYOLCADIK FEJEZET – Téli Próbák

TIZENKILENCEDIK FEJEZET – Blackburn nyomozó vizsgálódik

HUSZADIK FEJEZET – Új egyezség

HUSZONEGYEDIK FEJEZET – Dráma

HUSZONKETTEDIK FEJEZET – Szeretettel és reménységgel

HUSZONHARMADIK FEJEZET – Akire soha nem gyanakodnál

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET – Visszavonulás

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET – Szárnyaló csillag

HUSZONHATODIK FEJEZET – Pompás kis varázslat

HUSZONHETEDIK FEJEZET – Dönt a Deukalión

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET – Ezüstbuborékban

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET – Betolakszik a külvilág

HARMINCADIK FEJEZET – Jel a zajban

HARMINCEGYEDIK FEJEZET – Küszöbugrás

HARMINCKETTEDIK FEJEZET – Tudnivalók a szellemekről

HARMINCHARMADIK FEJEZET – Hét gyanúsított

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET – Lambeth Amara egy zseni

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET – Karácsony, kérdések, kölcsönösen biztosított önmegsemmisítés

HARMINCHATODIK FEJEZET – A Rinaldi-páholy

HARMINCHETEDIK FEJEZET – Jó lakomát!

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET – A Sokkezű áldása

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET – Makrancos, Mélabús, Meggondolatlan

NEGYVENEDIK FEJEZET – Jelzőfény a sötétben

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET – Lady Hazug

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET – Tíz évet adnék

NEGYVENHARMADIK FEJEZET – Kincsek

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET – Jupiter levelei

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET – A Beauregard-ház csatája

NEGYVENHATODIK FEJEZET – Arakhné és a feltaláló

NEGYVENHETEDIK FEJEZET – Majdnem-szülinapi torta

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET – A Téli Próbákra mentem

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET – Sokáig égj

ÖTVENEDIK FEJEZET – Morrigan Darling debütálása

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET – Szétesés

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET – B terv

ÖTVENHARMADIK FEJEZET – Vallomások

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET – A harmadik zavar

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET – Két farkas

ÖTVENHATODIK FEJEZET – Vissza a Deukaliónba

ÖTVENHETEDIK FEJEZET – Nyilván

Minden anyának, aki hiányzik valakinek.

Különösen Mary Mundaynek, Dianne Gordonnak és
Ingrid Hansennek,

amiért felnevelték a három legcsudálatosabb nőt,

akik fontos szerepet játszanak az életemben.

ELSŐ FEJEZET
Az Égboltóra változása

Tavaszeste,
Harmadik tél

Az utolsó téli éjfél minden másodperccel egyre közelebb ért.

A nevermoori parlament előtt óramívesek csapata téblábolt. Figyeltek és várakoztak. A fekete égbolt fölöttük teli volt csillagokkal, de a toronyban az Égboltóra a Napkelte halvány rózsaszínjét mutatta, ahogy mindvégig az elmúlt három év során.

A város túloldalán, Bohémiában is nézelődők csoportja gyülekezett egy hasonló óra alatt egy csillogó koncertterem tövében, a Tavaszestét ünneplő tömegtől körülvéve. A harmadik csoport a kereskedők régi óratornya alatt álldogált a dokkoknál, ügyet sem vetve a halászokra és matrózokra, akik durva dalokat harsogtak a fényesen kivilágított hajókon. A negyedik csoport a Gobleian könyvtár kőkapuja fölötti kicsi, már-már eldugott óra körül várakozott, az ötödik pedig a Fényszárny Palota előtt, tiszteletteljes távolságból tartotta szemmel a királyi család pompázatos aranyóráját.

Több is volt ezekből a különleges órákból szerte a Szabadállam zugaiban. Üveglapjaikon nem látszottak sem számok, sem mutatók, csak az égbolt üres karikája. Ma este mindegyik óra megfigyelők csoportját vonzotta magához.

Olly Wainwright épp útban volt a parlament óratornyához. Hóna alatt bőr irattartót szorongatva vágott utat az ünneplő tömegben, és kis híján elkésett (ami egy óramíves inasára nem vet jó fényt). Számítania kellett volna rá, hogy az utcák dugig telnek, bár az igazat megvallva, még sohasem járhatott kint a Tavaszestén. Az anyja szerint ez a nap a családé, bár azt még ő is belátta, hogy Ollynak most sokkal fontosabb dolga akadt, mint bosszantó bátyjaival és zajos unokatestvéreivel köszönteni az új évet. Mert ez hivatalos óramíves ügy.

Olly kifulladva, csillogó szemmel ért a parlament elé, és a tanárát kereste a tömegben. Amikor kiszúrta a többi időtudós közt, lesimította a haját, megigazította a csokornyakkendőjét, és büszkén mellé lépett.

Még csak három hónap telt el a négy inasévéből, de Olly máris többet tanult Alejandra Rojastól, mint előtte az összes tanárától az iskolában együttvéve. Alejandra Rojas egyike volt Nevermoor legnagyobb élő óramíveseinek, és Olly tudta, milyen szerencsés, hogy a szakma egyik legendájától tanulhatja a mesterséget. Remélte, hogy nem baltázta el máris.

– Ezer bocsánat a késésért, Ms. Rojas – suttogta. – Az Ernyővasút egyszerűen nevetséges, négyet is el kellett engednem…

Alejandra oda sem figyelt. Fontos beszélgetés kellős közepén tartott.

– …senki sem szeretné, ha megismétlődnének a legutóbbi Napszállta eseményei, de azt hiszem, el kell ezt az egészet engednünk, hogy újra merészek lehessünk, nem gondolják?

Mindenki helyeselt, kivéve egy idősebb urat, aki fejét rázva felfújta magát, mint galamb a zivatarban.

– Egyszerűen nem győzött meg, Alejandra. Véleményem szerint a jelek gyengék.

– Tudomásul veszem a kételyeit, Sir Benjamin.

Ms. Rojas lopva az inasára vigyorgott, mire Olly úgy tett, mintha az orrát vakargatná, hogy elrejtse a mosolyát. Sir Benjamin Churchöt az időmérés terén végzett munkájáért ütötték lovaggá, de még ennél is híresebb volt állandó ellenvetéseiről.

– Bár feltehetnénk a kérdést, ha ennyire nem hisz benne, hogy az órák ma váltanak, miért van itt egyáltalán?

A társaság elismerően nevetett, és még az öregember is szégyenlősen elmosolyodott.

– Kíváncsiságból – ismerte be. – És félelemből, hogy lemaradok róla. Végül is tévedtem már korábban.

– Mindannyian tévedtünk korábban – felelte Ms. Rojas.

Kínos moraj futott végig az egybegyűlt óramíveseken, és egy pillanatig senki sem mert a többiek szemébe nézni. Csakugyan mind tévedtek három évvel ezelőtt. Nyilvánosan és feltűnően tévedtek. Azóta is fájó pont maradt az az utolsó, kínos Napszállta – az előző kor vége, amely szinte a semmiből érkezett, egy egész évvel korábban, mint bárki megjósolta. Senki sem akart újból tévedni. Ez a fajta pontatlan előrejelzés tönkretehette egy óramíves karrierjét.

– De ha igazunk van… – Ms. Rojas hagyta, hogy a szavai a semmibe vesszenek, mint egy elszabadult léggömb.

Olly pontosan tudta, mi az, amit nem mond ki, és megborzongott az izgalomtól. Ha igazuk van, akkor éjfélkor megkondulnak a harangok, és a birodalomban új, dicsőséges és veszélyekkel terhes korszak veszi kezdetét.

Verőfény: a kor második szakasza.

Az órák lapjain az üres égbolt a hajnal pasztellrózsaszínjéből a déli nap vakító aranysárgájába vált. A szín figyelmeztetésül szolgált. A történelem során a Verőfény tündöklést és veszélyeket egyaránt hozott, akárcsak a déli nap melege és ragyogása. A nagy kockázatok és nagy jutalmak ideje volt ez, amikor a jelenlegi kor rendje fordulhat jobbra, de rosszabbra is – és fordul is.

Ms. Rojas egyszer azt mondta Ollynak, a Verőfény óralapja olyan, mint a rulettkerék. A sors kereke. Hagyni kell, hogy pörögjön, és reménykedni, hogy kedvező helyen áll meg.

– Ma este fog megtörténni, barátaim, ebben biztos vagyok. – Ms. Rojas izgatottan biccentett Ollynak, aki a célzást elértve elővette a tanára irodájából hozott irattartót. – Valamennyi mérhető jelet észleltük, igaz? Idenézzenek: bolygóegyüttállás megerősítve. Az időjárási viszonyok tökéletesek. A geopolitikai színtér elsöprő változások előtt áll.

Miközben beszélt, Olly odanyújtotta neki a megfelelő iratokat, hogy körbeadja a többieknek.

Sir Benjamin kétkedően hunyorgott.

– És persze – folytatta Ms. Rojas – úgy vélem, a legtöbben egyetértünk abban, hogy tanúi voltunk az első két Zavarnak.

A vén Sir Benjamin méltatlankodva fújt egyet, de a többiek buzgón bólogattak.

Olly csak nemrég hallott először a Zavarokról: három szokatlan, spontán és kifejezetten látványos eseményről, amelyek azt jelezték – mármint azok számára, akik tudták, mire kell figyelni –, hogy a Napkelte fázisa a végéhez közeledik. Ezek azok a jelek, amelyeket az óramívesek vártak, figyeltek, és megszállottan kerestek, de az egyszerű emberek többsége soha nem hallott róluk. Ms. Rojas rögtön bemagoltatta őket Ollyval még az inaskodása legelső napján.

Az Első Zavar a Felkelő Áradat.

A Második Zavar a Lehulló Csillag.

A Harmadik Zavar az Ébredő Óriás.

– Csakugyan egyetértünk? – kérdezte Sir Benjamin. – Maguk még azt sem tudják eldönteni, mi volt a Felkelő Áradat.

Ms. Rojas elmosolyodott.

– Nos, én eldöntöttem. Nyilvánvalóan a kámforkór az. A rejtélyes járványhullám, amely szinte a csudállatok teljes populációján végigsöpört, nagyon is jellegzetes vonásait mutatja a…

– Ez gusztustalanul Nevermoor-központú gondolkodás, és ezt maga is tudja – szakította félbe egy zöld szövetkabátos nő. – A kámforkórt megfékezték, még mielőtt bárki megbetegedett volna a fővároson kívül, ami egyáltalán nem áll összhangban a Felkelő Áradat egyetemességével. Ráadásul az Első Zavar tipikusan egy folyamatban lévő esemény, ezért szerintem csakis a Szabadállam külső zugaiban elharapózó nyugtalanság lehet az. Dafydd, ismételje el neki, amit korábban mondott! Rajta, ember!

Azzal megbökte a fiatalabb óramívest, akinek élénk rózsaszínre gyúlt az arca, megköszörülte a torkát, és láthatóan nagyon kellemetlenül érezte magát.

– Én… hát, én csak annyit mondtam… Szóval úgy hallottam, egyesülésről suttognak. Tudják, mi, a Szabadállamban élők és az ööö… a Wintersea Köztársaság között. Az unokatestvérem a Fekete Szirtek közelében él, és azt mondja, egyre növekszik a mozgalom a Hatodik és Hetedik Zugban…

Alejandra felhorkant.

– Nem biztos, hogy egy maroknyi morgolódó szirtlakót mozgalomnak neveznék, Dafydd, de rendben: fogadjuk el, hogy az Első Zavar vagy a kámforkór, vagy ez az úgynevezett nyugtalanság a külső zugokban. Lépjünk tovább. A Második Zavart illetően mind ugyanazon a véleményen vagyunk, igen?

Több újságcikket húzott elő az irattartóból, és körbeadta a csoportnak; ezúttal teljes egyetértés uralkodott.

A SÁRKÁNYLOVAGLÁS FÉNYESEN RAGYOGÓ IFJÚ CSILLAGÁT HOLTAN TALÁLTÁK A TÉLI PRÓBÁK ELŐTT

„MEGSZAKAD A SZÍV, HOGY ILYEN FANTASZTIKUS TEHETSÉGET VESZÍTETTÜNK EL”, MONDJA A MEGGYILKOLT SÁRKÁNYLOVAS EDZŐJE

ÉLETE VIRÁGJÁBAN ÖLTÉK MEG: A SÁRKÁNYLOVAGLÁS LEGÍGÉRETESEBB IFJÚ TEHETSÉGÉNEK TRAGIKUS HALÁLA

– A Lehulló Csillag tankönyvi példája – mondta Ms. Rojas. – Akár tökéletesnek is nevezhetnénk.

– És a Harmadik Zavar? – Sir Benjamin kérdését csend fogadta. – Aha. Netán itt hullik darabjaira az elmélete, Alejandra? Hol az Ébredő Óriás? Végül is csak percek vannak hátra.

Olly az órájára pillantott. Sir Benjamin igazat mondott. Ha az óriás felébred, azt ma éjjel kell megtennie, a Tavaszestén. Sokat találgatták, mi lehet – a többség úgy hitte, valami meteorológiai vagy politikai jelenség, bár az egyik szakértő felhívta a figyelmet, hogy a felföldön kitörni készül egy alvó tűzhányó.

– Éppolyan jól tudja, mint én, Sir Benjamin: a Harmadik Zavar esetében értelmetlen előre találgatni. – Ms. Rojas megvonta a vállát. – Éjfélkor majd megtudjuk.

Ahogy közeledett az idő, az idegesen babráló kezek mozdulatlanná merevedtek. Csend ereszkedett rájuk. Olly még pislogni sem mert.

Amikor végre elérkezett az éjfél, az addig visszafojtott lélegzet szinte szelet kavart a levegőben.

A rózsaszín aranyba váltott.

Verőfényre szóltak a harangok.

Az emberek egymást ölelgették, diadalkiáltások szálltak a levegőben, és ahogy a tanára boldogan vállon veregette, a fiatal Olly Wainwright olyan izgalmat és összetartozást érzett, mint soha azelőtt.

Csak az agya egy apró hátsó zugában motoszkált valami halvány nyugtalanság. Csak egy kis borzongás a tarkóján. Valami különös, halk, kényelmetlen érzés, amely abból eredt, hogy tudta: valahol felébredt egy óriás.

MÁSODIK FEJEZET
Éjláng és tűzvirág

Négy hónappal korábban

Mindenszentek,

Harmadik ősz

Idén a tűzvirágfákról gyújtották meg a gyertyákat. Morrigan Crow most először vett részt a Fekete felvonuláson Mindenszentek estéjén, ezért nem tudta biztosan, hogyan csinálta ezt azelőtt a Csudálatos Társaság – feltételezte, hogy közönséges gyufával. Kis büszkeség bizsergette végig, miközben nézte, ahogy kézről kézre adják a réz gyertyatartókat, és minden kanócot felnyújtanak az arany-vörös őszi ruhában izzó alsó ágakhoz.

Ez az én művem, gondolta elégedetten. Az örökké égő fák, amelyek az iskolaépülethez, a Büszkeláb házhoz vezető felhajtót szegélyezték, több mint száz évig csupasz, fekete ágbogas csúfságok voltak. Hidegek és halottak. Ő keltette új életre őket az Infernó csudálatos művészetének segítségével – amelynek hatalmát nem egészen értette, és használatát sem sajátította el teljesen, de napról napra fejlődött mindkettőben.

És most, hetekkel később, a fák még mindig fényesen égtek.

– Most nagyra vagy magaddal, mi? – kérdezte Cadence Blackburn, követve Morrigan fákra szegeződő tekintetét. Kifejezéstelen volt az arca, de a szeme vidáman csillogott. – Vésd csak bele a neved a törzsükbe, és essünk túl rajta!

– Fogd be! – morogta Morrigan, és oldalba vágta a barátját.

Együtt figyelték, ahogy a Társaság egyik idősebb tagja felnyúl a tűzvirágfa ágáig, remegő kezében fekete viaszgyertyát tartva. A kanóc lángra lobbant, megvilágította a férfi szomorkás mosolyát.

A rendkívül ritka és értékes, hosszan égő éjlánggyertyákat minden évben Mindenszentekkor hozták elő a raktárból, és nehéz faládában cipelték az udvarra. Az éjlángoknak valódi feladata volt aznap este, de fontos jelképes szerepet is kaptak a Fekete felvonulásban. Mindegyik gyertya a Csudálatos Társaság egy-egy elhunyt tagját jelképezte, és az egysége olyan tagja vitte, aki az ő emlékezetére vonult. Morrigan tudni szerette volna, vajon kire emlékezik az öreg. Próbálta elhessegetni a képet, ahogy gyertyát gyújt valakiért a 919. egységből. A három évvel ezelőtt megismert barátok mostanra a testvérei lettek, és a gondolat, hogy bármelyikük ne legyen mellette, elképzelhetetlennek tűnt.

Dideregve összébb húzta maga körül a súlyos köpenyt a hirtelen feltámadó csípős szélben. Az ősz szorosra fonta csontujjait a Csuta körül, kifacsart belőle minden melegséget, és ma este úgy tűnt, nincs már messze a tél.

De Morrigan minden bosszúságát, amit a hideg miatt érzett, elnyomta az ideges izgatottság a Fekete felvonulás miatt. A Csudálatos Társaság több száz tagja felsorakozott, mindenki a saját egységébe, az alakzat véges-végig megtöltötte a hosszú, fákkal szegélyezett behajtót, és a Büszkeláb ház széles márványlépcsőin ért véget. Az elöljárók jelére vártak, hogy meginduljanak, át a kapun, majd végig az előre betanult útvonalon Nevermooron keresztül.

Morrigan másik oldalán Hawthorne Swift csevegett Mahir Ibrahimmal, és közben úgy ficergett, mintha viszketőport szórtak volna a nadrágjába. Amikor felhúzta a köpenyét, hogy megigazítsa alatta a ruháit, Morrigan zavartan vette észre a barna szőrmét és a műanyag karmokat.

– A Hét Zug szerelmére, mi van rajtad? – tudakolta Mahir, még mielőtt Morrigan kinyithatta volna a száját. – Egyenruhát kell viselnünk.

– Mindenszentekkor? – kérdezett vissza Hawthorne megvetően, és lesöpört egy kis szöszt a bundás mellkasáról. – Na ne már! Ahogy a felvonulási útvonal végére érünk, megszabadulok a köpenytől. Egy másodperccel többet sem vagyok hajlandó arra pazarolni az estéből, hogy ne vérfarkas legyek. Te nem vetted fel?

Morrigan felhorkant.

– Hawthorne, rajtad kívül senki más nem vette még fel a jelmezét.

Hawthorne felvonta a szemöldökét, és jelentőségteljes pillantást vetett Morrigan háta mögé. Morrigan megpördült, és látta, hogy Cadence gyorsan széthúzza a köpenyét, amely alól kivillan egy régimódi, elefántcsontszínű csipkeruha és két vörösen csöpögő, festett harapásnyom a nyakán.

– Vámpír vagyok – mondta színtelen hangon Cadence. – Grrr.

Mahir túloldalán Francis Fitzwilliam állt, a tekintete nyugtalanul járkált ide-oda, bár a többi része mozdulatlanná dermedt, mint nyúl a vadász lámpasugarában, az ő másik oldalán pedig Lambeth Amara – kicsi, tökéletesen nyugodt és komoly, valószínűleg a legméltóságteljesebb tizenhárom éves, akivel Morrigan valaha találkozott.

– Nem akarok részt venni a Fekete felvonulásban – suttogta Francis. – Kiráz tőle a hideg.

– Minden rendben lesz – nyugtatta Mahir, Morrigan szerint szándékosan vidám, lelkesítő hangon. – Semmi katasztrófa nem történik. Ugye, Lam?

Lam meglepetten nézett föl.

– Honnan tudjam?

– Hát mert te vagy az, aki… tudod. – Mahir tétován meglengette ujjait Lam feje fölött. – Látod, mi fog történni.

– Látok ezt-azt – javította ki Lam. – Nem mindent. Rövid távú jós vagyok, Mahir, nem az időjárás-jelentés. Bármi megtörténhet.

Lam másik oldalán Thaddea Macleod tornyosult az egész egység fölé, a vállát hátrahúzva, fejét felszegve nézett előre, csak úgy ragyogott a büszkeségtől, és alig várta, hogy induljanak. Mellette Anah Kahlo vibrált az ideges izgatottságtól, és a mögötte álló idősebb diák már háromszor rászólt, mert ráugrott a lábára. A 919. egység sorát Archan Tate zárta, aki lovagiasan ragaszkodott hozzá, hogy helyet cseréljen Anah-val, és ő álljon a legszélen. Azt mondta, hátha a tömeg készül valamire, de mindenki tudta, hogy Arch nem az összegyűlt emberektől tart. Legalábbis nem az élőktől.

Morrigan a nyakát nyújtogatva végignézett mögöttük a hosszú felhajtón, egy bizonyos élénkvörös fejet keresett a fekete köpenyek sűrűjében. Jupiter persze a saját, 895. egységével vonult, akik közül Morrigan még senkivel sem találkozott. Aznap valamivel korábban feltette a kérdést, hogy vajon ma megismeri-e legalább néhányukat, de Jupiter úgy vélte, nem maradnak a felvonulás után.

– Elfoglalt emberek, Mog – mondta. – Elfoglalt, uncsi felnőttek. Mindenfélét csinálnak, helyekre mennek, emberekkel találkoznak. Tudod, hogy megy ez.

Igen, fojtotta magába a szavakat Morrigan. Pontosan tudom, hogy megy ez.

Morrigan még soha nem ismert senkit, aki annyi mindent csinált, annyi helyre ment, és annyi emberrel találkozott, mint a pártfogója. Jupiter North sok minden volt egyszerre: Nevermoor legelőkelőbb szállodájának tulajdonosa, a Felfedezők Ligájának kapitánya, a Gobleian könyvtár önkéntes könyvharcosa és tanú, aki olyasmit is képes látni, amit mások nem… ami azzal járt, hogy minden problémába, rejtélybe, kalandba és vállalkozásba beleütötte az orrát, ami csak szembejött vele (és szörnyen sok jött szembe ezekből). Mindez együtt azt eredményezte, hogy ő volt nagyjából a legelfoglaltabb felnőtt az egész Névtelen Birodalomban.

Végre kiszúrta – Jupiter rőt haja majdnem úgy lángolt, mint a kezében tartott gyertya –, és integetni kezdett, de abbahagyta.

– Ó! – mondta fennhangon, csak úgy magának.

Jupiter gyertyát tartott.

Morrigan nyelt egyet, és megszámolta Jupiter egységét. Hatan álltak a sorban, de csak Jupiternél volt éjlánggyertya. Ez azt jelentette, hogy egyvalaki halt meg az egységből – valaki, aki talán közel állhatott hozzá –, és két másik tag egyszerűen nem tartott a felvonulással. (Ez szokatlan volt, de nem példátlan. A Fekete felvonulásban nem kötelező részt venni, csak erősen ajánlott, amint azt az elöljárók hangsúlyozták.)

Morrigan részvétet és kíváncsiságot érzett, és elhatározta, később megkérdezi Jupitertől, kiért ég a gyertya. (Bár fogalma sem volt, hogyan kell udvariasan feltenni egy ilyen kényes kérdést.)

Amint erre az elhatározásra jutott, valami különös történt Morrigan fejében. Mintha árnyék suhant volna át a szeme előtt, de nem a valódi szeme előtt. Inkább talán… az agyán. Látott, vagy inkább csak érzett valamit az elméje egyik zugában, de valahogy tudta, ha megpróbálná közelebbről megvizsgálni, elillanna. Mint egy városba tévedt róka, amely az utcai lámpa fénykörének szélébe lép, aztán eliszkol, mielőtt bárki észrevenné.

Mi volt ez?

Valami, amit elfelejtett? Valami… amit meg kellett volna tennie?

Morrigan mozdulatlanul állt, remélte, hogy a tünékeny gondolat olyasmivé szilárdul, amit megláthat, megérinthet, vagy amire emlékezhet.

– Hé, jól vagy?

– Mi? – Morrigan felnézett, fókuszálatlan tekintete kitisztult, és Cadence rosszalló arca jelent meg előtte. – Bocsi… mit mondtál?

– Megint fura voltál.

– Megint?

– Aha, olyan merengő és távoli. – Cadence szeme összeszűkült. – A Nyugtalanoktól félsz?

Morrigan egy pillanatra elgondolkodott.

A Nyugtalanok.

Erről lenne szó? Retteg a Nyugtalanoktól? Csak ez lehet.

– Aha – helyeselt, és furcsán megkönnyebbült, amiért magyarázatot kapott. – Hát te?

– Idióta lennék, ha nem.

– Én nem félek – jelentette ki Hawthorne.

– Te tudod…

Mielőtt Hawthorne felelhetett volna, gerjedő mikrofon sipítása szakította félbe őket, és Gregoria Quinn elöljáró reszketeg, de felerősített hangja harsant a Büszkeláb ház lépcsőjéről. A Társaság egybegyűlt tagjai elhallgattak, és felé fordultak.

– A mai Mindenszentek estéjén – zengett Quinn elöljáró hangja az udvaron –, amikor elvékonyodik a fal élők és holtak között, teljesítjük a hagyomány által megszentelt ősi kötelességünket. Bejárjuk az utcákat, amelyeket száz meg száz évig tapodtak a Fekete felvonuláson elődeink a Csudálatos Társaságban.

A csípős őszi levegőben a görnyedt asszony úgy festett, mint egy kicsi, de erős sárkány, amely fehér fagyot fúj ki az orrlyukain. Wong és Saga elöljárók fogták közre, mint rendesen.

– Emlékeztetem önöket – folytatta Quinn elöljáró –, hogy a hagyomány szerint mindegyik egységnek vigyáznia kell az előtte haladó fiatalabb egységre. 919. egység, ez azt jelenti, hogy önöknek jutott a legfontosabb feladat. A 920. egységet – legfiatalabb és legsebezhetőbb tagjainkat – kell ma este felügyelniük. Tudom, hogy nem hagyják cserben sem őket, sem engem, sem a pártfogóikat.

Morrigan érezte, hogy a 919. egység e szavakra kihúzza magát. A pillanatot csak a hátuk mögül érkező kuncogás rontotta el kissé, amikor az egyik fiú a 920. egységből azt suttogta:

– Hű, de drámai.

– Ja, csak egy hosszú séta az egész – röhögött gúnyos horkantással a barátja. – Milyen sebeket szerezhetünk? Vízhólyagokat?

– Hé! – dörmögte Cadence, miközben hátrafordulva rájuk meredt. – Miért nem vártok ezzel az okoskodással a következő Mindenszentekig, amikor már lesz fogalmatok arról, hogy miről beszéltek?

A két fiatalabb diák tágra nyílt szemmel bámulta Cadence-t, mintha kísértet lenne, aki most lépett elő az Ökörnyálból. (Az a képessége, hogy észrevétlen maradjon, a hipnotizőrök kétes előnyeihez tartozott.)

Morrigan maga sem tudta biztosan, mit gondol a felelősségről, hogy ezekre a fogalmatlan pupákokra kell vigyázniuk, de nem igazán hibáztathatta őket a tudatlanságukért. A 920. egység számára a Fekete felvonulás csak egy volt a Csudálatos Társaság fura hagyományai közül, egy kis látványosság és ceremónia, amely emlékezteti a várost, milyen különlegesek is ők a fekete köpenyükben és aranykitűzőjükkel – milyen roppantul fontosak.

A 919. egységgel ellentétben a legfiatalabb diákok még nem tudtak annak a Társaságnak a valódi céljáról, amelyre feltették az életüket. Amennyire ők (és Nevermoor többi lakói) tudták, a Csudálatos Társaság elit oktatási intézmény és olyan klub, amelynek tagsága egész életre szól. Rendkívül előkelő szervezet rendkívüli tehetséggel bíró, rendkívüli emberek számára.

De a Csuta tagjai egy másik, sokkal titkosabb szerepet is betöltöttek Nevermoor életében. A város veszélyes volt – gyönyörű, varázslatos és vicces, de veszélyes, sokkal veszélyesebb, mint a legtöbben sejtették, mert legnagyobb veszélyeit szándékosan elrejtették szem elől. A Csudálatos Társaság gondoskodott róla.

A veszélyt azok az alkotások jelentették, amelyeket Csudamívesek nemzedékei hagytak hátra szerte a városban – olyan emberek, mint Morrigan, akik veleszületett képességeik révén megidézték, irányították és teremtésre használták a Csudát, a rejtélyes energiaforrást, amely a birodalmat táplálta, és amely saját akarattal rendelkezett, hacsak az ember nem tudta, hogyan uralja.

A Csudálatos Társaság egykor azért jött létre, hogy a Csudamíveseket tanítsa és kiképezze. Mindig kilencet, akik újra- és újra- és újraszülettek a korokon át, egyik nemzedék a másik után. A Csudamívesek a birodalom szolgálatában álltak, de hatalommal bírtak – végtelenszer nagyobb hatalommal, mint azok, akiket szolgáltak. A hatalom pedig, mint Morrigan megtanulta, veszélyes és romboló is lehet.

A Csudamívesek már több mint száz éve távoztak Nevermoorból, és műveik – még a hasznos, nagyszerű és teljességgel jó szándékú műveik is – azóta elhanyagoltan és kihasználatlanul álltak. Ami azt jelentette, hogy az őket átjáró és fenntartó Csuda, egyben a lelkük és a szerkezetük, mindenestül magára maradt.

Néhány esetben ez jól sült el – a Csudalatti vasúthálózatát például olyan precízen megtervezték, hogy nem sok esélye maradt elvadulni vagy elszabadulni. Na persze, időnként egy-egy vonat öntudatra ébredt, és túszul ejtette az utasait, vagy egy alagút rejtélyes okokból napokra lezárta magát. De ezek az apró kellemetlenségek nem jelentettek túl nagy veszélyt a Szabadállam egyszerű lakóinak életére.

Néhány Csudálatos Tett azonban elkorcsosult, és szörnyeteggé vált. Ezekkel kezdeni kellett valamit. Ez volt a Csudálatos Társaság feladata: eltakarítani az egykori Csudamívesek után maradt zűrzavart.

Ezt a titkos feladatot Féken tartásnak és elleplezésnek, röviden F+E-nek nevezték. A Társaság minden lehetséges eszközzel megfékezte a veszélyeket, és ellenőrzés alatt tartotta őket, miközben a nyilvánosság figyelmét elterelték a létezésükről. Soha véget nem érő, kimerítő küzdelem volt ez – és a Csudálatos Társaság valamennyi tagja gyermekkorától fogva vállalta a küzdelmet anélkül, hogy bármi fogalmuk lett volna, mire vállalkoznak. Ahogy a 920. egység is.

Morrigan lényének egyik részét önelégült felsőbbrendűséggel töltötte el a tudat, hogy ő és a barátai szörnyűségesen izgalmas titkon osztoznak a Társaság idősebb tagjaival. Eléggé felnőttnek tartották őket ahhoz, hogy rájuk bízzák a legfélelmetesebb igazságot, míg az ifjabb diákok – ezek a gyerekek – még most sem sejtettek semmit.

A másik, csöndesebb része azt kívánta, bár ő is egy lenne közülük. Csak egy gyerek, akit biztonságos tudatlanságban tartanak.

– Méltóságteljesen vonulunk, a közösségben betöltött szerepünkhöz illően – mondta épp Quinn elöljáró, amikor Morrigan újra odafigyelt. – Ne feledjék, Nevermoorban ma este minden tekintet önökre szegeződik! Tegyék büszkévé a Csudálatos Társaságot!

A szavai végeztével valahol a távolban éjfélt ütött egy óra, és Morrigan hátán végigfutott a hideg. Quinn elöljáró mindenkinek hátraarcot intett. Fekete bakancsok százai fordultak meg halk csikorgással a kavicson.

Valami várt rájuk a Csután kívül. Ahogy a kapu kitárult, Morrigan érezte, hogy a nyugtalanság hirtelen széllökésként hullámzik végig a campuson.

Akárcsak az egysége többi tagjának, neki is elmondták, mire számítson, és hogyan viselkedjen. Nem látja, de érzi majd őket.

Nem reagálhat. A tekintete nem kalandozhat el. Egyetlen szóval, mozdulattal vagy arcrándulással sem árulhatja el, hogy érzékeli a jelenlétüket. Nem tetszene nekik.

A Nyugtalanok nem szeretik, ha észreveszik őket.

HARMADIK FEJEZET
A Nyugtalanok

Egy héttel korábban

– Fájdalom. Szégyen. Bűntudat. Félelem. Egzisztenciális rettegés. Mélységes iszonyat a véget nem érő gyalázat és örökké tartó gyötrelem miatt, ami elől nincs menekvés. Képzeljék el, milyen érzés lehet… kapcsoljanak hozzá egy csúf kísértetarcot, és akkor nagyjából kapiskálni kezdik, milyenek a Nyugtalanok.

Mindenszentek előtt hét nappal Conall O’Leary, a nyugalmazott látnok, megtartotta az első előadást a 919. egységnek a Tudnivalók a szellemekről: A testetlen halottak osztályozásának átfogó ismertetője című sorozatból. A féléves kurzus során megtanulják, hogyan azonosíthatják a Nevermoorban lakó különféle szellemeket, kísérteteket és lidérceket, és hogyan döntsék el, mi velük a teendő: melyeket lehet nyugodtan figyelmen kívül hagyni, és melyekkel kell foglalkoznia a Társaságnak. A bevezető előadás feladata volt, hogy felkészítse őket első részvételükre a Fekete felvonuláson.

Morrigan sóhajtva hajtotta le a fejét. Annyira várta az első mindenszenteki vonulását. Szép hagyomány. Kellemes kis séta a halottak tiszteletére. De nem, naná, hogy a Csutában semmi sem lehet ilyen egyszerű.

Mint kiderült, a Fekete felvonulás valójában kísértetcsapda.

– Hátborzongatóan hangzik, tudom. De talán megnyugtatja az idegeiket, ha úgy gondolnak rá, mint… paranormális kártevőirtásra – folytatta Conall. – Na már most, a legtöbb ember soha nem látja a Nyugtalanokat, mert nem is akarnak látszani. De szerencsénkre, vagy inkább szerencsétlenségünkre, számos művész megörökítette a Nyugtalanokat az elmúlt korokban. Egyesek azt állították, maguk is látták a szellemeket, mások a többiek beszámolóira támaszkodtak. Mutatok néhány történelmi ábrázolást, hogy legyen valami fogalmuk. Készüljenek fel!

A 919. egység tagjai hátrahőköltek székükben, ahogy Conall végigkattintott tucatnyi kísérteties diát, amelyeket a fejük fölé vetített az előadóban. Morrigan nem csukta be a szemét, de nagyon is szerette volna.

A művészi ábrázolások esztétikája mérhetetlenül különbözött, de mind olyan hangulatot árasztottak, amilyet Conall is leírt: elveszettséget, bűntudatot, nyomorúságot. Az egyik dián rémségesen kitátott szájak elborzadt Ó-t formáltak, mintha segítségért kiáltanának, a szemek csak besüllyedt, vak gödrök a koponyaszerű arcokon. Egy másikon a csontokra feszülő, vörös húst borostyánként hálózták be a fekete erek, mintha a vér megalvadt és mérgező kátránnyá vált volna bennük. Egy harmadikon sápadt, hártyás, csupaszcsigához hasonló lények másztak a földön.

Egyikük sem volt kellemes látvány.

– Az éjlánghordozóknak – folytatta Conall, és sorban a gyerekekre függesztette éles, átható tekintetét –, jómagamat is beleértve, az a csöppet sem irigylésre méltó feladat jutott, hogy megszámoljuk a Nyugtalanokat, miközben begyűjtjük őket, és vigyázzunk rájuk, nehogy a közönség felé induljanak. Ezt úgy kell végrehajtanunk, hogy közben nem nézünk egyenesen rájuk, nem teremtünk szemkontaktust, és semmilyen módon nem vesszük észre a jelenlétüket, nehogy felizgassuk vagy megijesszük őket.

– Hogyan lehet jelentkezni a feladatra? – kérdezte Thaddea.

– Előbb meg kell halnia valakinek az egységedből, Thaddea – emlékeztette Mahir. – Melyikünket szeretnéd eltenni láb alól?

Thaddea rávigyorgott.

– Írjak listát?

Conall megvárta, amíg lenyugszanak, mielőtt folytatta.

– Ha szerencséjük van, soha nem fognak éjlángot hordozni, és most látják utoljára a nyomorultakat, ezeken a képeken. – Botjára támaszkodva a fölöttük lebegő szörnyűséges képre bökött a távirányítóval. – A Nyugtalanok rémisztőnek látszanak, de valójában szánalomra méltó teremtmények. Csüggedtek, nyomorultak és elég ijedősek.

– Ugyanakkor az, hogy szánalomra méltók, nem azt jelenti, hogy meg is érdemlik a sajnálatunkat. Amíg éltek, rettenetes, megbocsáthatatlan dolgokat követtek el, és mindent megúsztak. Úgy haltak meg, hogy nem fizettek meg a bűneikért. Igazságszolgáltatás és büntetés nélkül.

– Nem érdemlik meg a nyugalmat, ezért Nyugtalanok. Nem változtathatnak a sorsukon, nem vezekelhetnek, ezért szüntelenül vándorolnak, és minden évvel kicsit többen vannak, mert soha nem lépnek tovább erről a síkról. Nem olyanok, mint a Dolgavégezetlenek, akik átmeneti paranormális jelenségekként léteznek, amíg el nem végzik azt, amit meg kell tenniük, aztán elhagyják a várost; talán valami kellemesebb helyre mennek tovább, talán nem, ki tudja.

– A Nyugtalanok mások. Itt ragadtak, emészti őket a nyomorúság, és többnyire semmit sem akarnak tőlünk. Azonban, mint minden szellemi lény, Mindenszentekkor még ők sem tehetnek mást, mint visszatérnek az élőkhöz, hogy átnézzenek a függönyön túlra, az életbe, amelyet valaha ismertek, és amelyet újra megismerni vágynak.

Morrigan végignézett a 919. egységen. A legtöbben tágra nyílt szemmel, szokatlanul csendesen ültek. Ez volt az első órájuk Conall O’Learyvel, akit ő mostanra már jól ismert. A tanév nagy részét vele és a Kilences Alszint Akadémikus Csoportnak nevezett kis, titkos kutatócsapattal töltötte a Büszkeláb ház alagsorában, a szintén titkos Csudálatos Művészetek Iskolájában, amelynek Morrigan volt az egyetlen diákja. Tudta, hogy Conall kedves és kíváncsi természetű, még ha olykor nyers is a modora. Paranormális tudományokat tanított a Titkos Tanok Iskolájában, egyúttal a Csudálatos Természetfölötti Liga elnöke volt.

– A Nyugtalanok veszélyesek? – kérdezte Lam, felpillantva a jegyzeteiből.

– Nem úgy, ahogy ezt valószínűleg érti, Miss Amara. Ezek nem kopogószellemek, fantomok vagy mumusok. A Nyugtalanok itt helyezkednek el Saperstein doktor kísértetspektrumán, az ártalmatlan-ritka kvadránsban.

Conall új diára kattintott. A diákok megkönnyebbülten sóhajtottak fel, amint a rémséges Nyugtalanokat grafikon váltotta fel. Az x és y tengely középen keresztezte egymást, négy mezőre osztva a diát. Az x tengely bal végén az ÁRTALMATLAN, jobb végén az ÁRTALMAS szó szerepelt, míg az y tengely az alsó RITKA szótól a fenti ELTERJEDT-ig futott. A Nyugtalanok valamivel a vízszintes tengely alatt szerepeltek, a grafikon bal alsó sarkában.

Thaddea jelentkezett, és feltette a magától értetődő kérdést.

– Ha annyira ártalmatlanok, miért pazaroljuk arra a Mindenszentek estéjét, hogy begyűjtjük őket, amikor valami hasznosat is tehetnénk… tudom is én, elkaphatnánk valamit, ami valóban veszélyes?

– Vagy csokit gyűjthetnénk – jegyezte meg Hawthorne.

– Azért, Miss Macleod, mert a Csudálatos Társaság némileg vitatott véleménye szerint Saperstein osztályozása nem teljesen igaz a Nyugtalanokra. Azért sorolta ide őket, mert nem érinthetik meg az élőket, de természetesen nem csak fizikai ártalom létezik. – Conall töprengő arckifejezéssel felnézett, és halkan megkopogtatta botjával a pódiumot. – Nehéz megfogalmazni, de a Nyugtalanok egyfajta… feszültséget árasztanak. Ráadásul megvan az a kellemetlen szokásuk, hogy összegyűlnek, mint a kosz és a mocsok, ami felhalmozódik a város hézagaiban. Ha hagyjuk, hogy elszaporodjanak egy helyen, gyorsan lerontják a környék érzelmi egészségét. Az emberek furákat álmodnak. Minden ok nélkül feldühödnek. Megnő a bűnözési arány. A lakók szoronganak, nem érzik magukat biztonságban… Elköltöznek, és a környék kiürül. Mindenkinek jobb hosszú távon, ha közbelépünk, még mielőtt ez bekövetkezne. Kisöpörjük a koszt, mielőtt elromlana a gépezet.

– Hová söpörjük őket? – kérdezte Morrigan.

Conall komoran elmosolyodott, és ismét koppantott a botjával.

– Lakatlan környékre költöztetjük őket az Eldritch negyedben. Sok sötét és veszélyes dolog lappang Eldritchben. Tökéletesen beleillenek a képbe.

Morrigan a homlokát ráncolta. És ezt minden évben megcsinálják? Eldritch dugig lehet Nyugtalanokkal, gondolta. Meg akarta kérdezni, hányan lehetnek, és hogyan éri el a Társaság, hogy mind egy helyben maradjanak, de Conall már hátat fordított, hogy odahúzzon egy széket a dobogó mellől. Arch felpattant segíteni.

– Rendes magától. – A tanár leült, és megkönnyebbülten felsóhajtott, majd a térdére csapott. – Mint talán emlékeznek, tavaly elmaradt a felvonulás. Ez azt jelenti, hogy idén a szokásosnál is több Nyugtalanra számíthatunk, ezért különösen fontos, hogy betartsuk a szabályokat. Vegyük át őket még egyszer…