Fordította

Adamik Lajos

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Eugen Ruge: POMPEJI oder Die fünf Reden des Jowna

Copyright © 2023 dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, Munich/ Germany

© for the Hungarian edition 2026

Hungarian translation © Adamik Lajos, 2026

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Wertheimer Gábor

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Fekete Nóra

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 381 1

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Cabo de Gata

A fogyatkozó fény idején

Dolgoztál már szakácsként, voltál szénégető, kolbásztöltő, pék és szántóvető, faragtál bronzból csecsebecsét, házaltál, most pedig korsókat égetsz. De mindened megvolt, ha nyaltál pinát.

Graffito Iulia Felix birtokán (Pompeji, II. régió, 4. insula,
10. kapu – hátsó bejárat)

Ez egy boldog hely!

Graffito a Via Stabianán

Megvetem a szegényeket! Idióta, aki bármit is ingyen kér.

Graffito egy pékség homlokzatán (Pompeji, I.12, 1–2)

Sodom(a) Gomora

Graffito egy ház ebédlőjében (Pompeji, IX.1, 26)

ELŐSZÓ

Mondják, hogy még a császár is sírt: az isteni Titus, Jeruzsálem legyőzője! Hihető ez? Tény, hogy a túlélőknek segítséget ígért: újjáépítési támogatást, pénzbeli kárpótlást az odaveszett tulajdonért. Ami természetesen tulajdont feltételez.

És túlélést, világos. A Misenumból Rómába dobolt első hírek alapján az Isteni feltehetően arra számított, hogy már csak kevesen vannak, akik kárpótlásra tarthatnának igényt. Csakhogy tévedett. Eltekintve attól, hogy a legtöbb nyaralótulajdonos a katasztrófa napján vidéki birtokán tartózkodott – gyönyörű idő volt, enyhe, illatozó ősz –, tanácsadói igazán felhívhatták volna császári felségük figyelmét arra, hogy léteznek e világon örökösök is: férjek és fiúgyermekek, unokák és unokaöcsök, vagy végső esetben az elhalálozott unokája nagybácsikája feleségének a lánya, és így tovább. Ha tulajdonról van szó, mindig akad valaki, aki igényt támaszt. És mindig akad ügyvéd, aki felajánlkozik, hogy ezt az igényt érvényesítse.

Így aztán el is elutaztak Rómába mind, a valódi vagy állítólagos tulajdonosok, a tényleges és vélt igényjogosultak, a szépek és gazdagok éppen úgy, mint a csúnyák és gazdagok, függetlenül attól, hogy származásuk szerint szamniták voltak-e, vagy latiumiak, néppártiak vagy optimaták, Josse egykori támogatói vagy ellenfelei. A pénznél minden ellenségeskedés véget ér. Elutaztak Rómába mind, készen és elszántan, hogy a bizottság előtt, amelyet a nagy tolongás miatt volt kénytelen felállítani a császár, mindenről számot adjanak. Tanúkat vesznek rá, hogy betemetett villák alapterületét igazolják, és soha nem látott falfestményeket taksáljanak; szakvéleményeket íratnak, és kétes értéktárgyakat foglalnak jegyzékbe; számlákat hamisítanak, és bődületes pénzösszegekre képesek visszaemlékezni. Alkudoznak és tárgyalnak, a hosszadalmas folyamat meghaladja a bizottság kapacitását, a várakozási idők tetemesek, és gyűlnek, gyűlnek az akták.

A hamu felett már sarjad az első fű. A falharkályok, mert így hívják őket, már elhordták a törmelékből itt-ott kiálló maradványokat, a kapitólium márványoromzatát már darabonként értékesítik a nápolyi építőanyag-piacon. A várakozó kérvényezők viszont továbbra is római szállodákban és vendégszobákban rostokolnak, és azzal töltik estéiket, hogy a notóriusan unatkozó társaságot tudósításokkal szórakoztassák a katasztrófáról, melyet a legtöbben közülük át sem éltek. Tény és való, nem szükséges madárnak lennünk ahhoz, hogy lefessük az eget. És van, amit messziről még jobban is látunk. Ott, ahol a jelenlévők számára csak sötétség és zűrzavar volt, a távoli megfigyelő teljes terjedelmében bámulhatta a színjátékot: az azóta már híressé vált felhőt, amely tudósítótól függően mandulafenyőhöz, ernyőhöz vagy bikamájhoz, fekélyhez vagy marhakáposztához hasonlatosan emelkedett a Monte Somma – vagy a mellette lévő, nála kisebb Vezúv – fölött, majd valamikor, nyolc vagy tíz, esetleg tizenkét óra elteltével magába omlott, és tudósítótól függően szökőár vagy harckocsi, nyílvessző vagy a harmadik emeletről kiesett katonasaru sebességével zúdult alá a hegység lejtőin, és mindent, ami az útjában volt, maga alá temetett.

Derült égből, hallhatni újra meg újra, derült égből jött a csapás. Ezt a benyomást látszanak megerősíteni azok is, akik kocsmaasztalok mellett vagy vásártereken a köröttük tolongók adományaitól tüzelve osztják meg a katasztrófáról alkotott saját verziójukat, öltse bár az az adomány szeszes italok vagy vert érmék alakját. Az itt szóhoz jutók többnyire faragatlan, mosdatlan alakok, az úgynevezett nép, amely köztudottan hajlamos a túlzásra. A mesélők túllicitálják, hergelik egymást, és hogy ne tűnjenek tudatlannak, előbb-utóbb olyan dolgokat erősítenek meg kölcsönösen, amiket soha nem láttak. Nem csak kőzáporról, hamuról és mérgező füstről folyik újra meg újra a szó; némelyek az alvilág szellemeivel is találkozni véltek, miközben állítólag már az orrukig sem láttak el a koromsötétben; kísértetekről vagy lemurokról regélnek, fáklyalengető fúriákról vagy tüzes betűkről, amiket személyesen Jupiter rótt villámaival a hirtelen elsötétülő égre. E senkiháziak némelyike állítólag már olyan történetekből él, amelyeket másoktól fülelt ki, és mondják, hogy Galliában – ilyen messzire jutottak már a hírek! – agyonvertek valakit, mert túlzásba vitte a túlzást: azt állította, hogy Pompejinél néhány óra leforgása alatt több száz méterrel húzódott vissza a tenger – az állítás helyénvalóságáról egyébként ma is meg lehet győződni a katasztrófa helyszínén!

Ekképp jár a szó istenekről és fúriákról, a hörgő halálról, fekete marhakáposzta- vagy bikamájfelhőről; veszteségek és áldozatszámok hangzanak el, és hol alul-, hol túlbecsülik őket; az emberek beszámolnak valóról és valótlanról, életükben és álmukban látottakról, saját füllel hallottakról és visszakérődzöttekről, pontosan úgy, ahogy az egy ilyen katasztrófa után szokás. Csak egyvalami tűnik fel: senki nem nevezi nevén a dolgot. Senki nem mondja ki a szót, amely az imént még szájról szájra járt: a v-vel kezdődő szót. És ha társaságban egy kívülálló gyanútlanul fölemlegeti, megesik, hogy a jelenlévők összerezzennek; ábrázatuk a töprengés szokatlan kifejezését ölti, amely könnyen összetéveszthető a megütközéssel; a kívülálló igyekszik témát váltani, a többiek kedélyes közhelyekkel segítik továbbgördíteni az elakadt beszélgetést. A beavatottak félénk pillantásokat váltanak, és hallgatólagosan egyetértenek, hogy jobb nem bolygatni a témát. Az embernek végtére is tovább kell élnie a megmentett bőrében, minden dőreségével és gazságával együtt.

Derült égből? De még mennyire! Az ég derült volt – Misenum felett. A nap sütött – Capri felett. A tenger csábítóan kék volt, amilyen csak ritkán szokott lenni október utolsó napjaiban. Egyedül Pompeji fölött terült szét tejszínű pára. A napórák a tejfehér világosság ellenére csődöt mondtak, az emberek pedig idő előtt elindultak a fórum felé, nehogy lemaradjanak a jelöltjük beszédéről…

Felejts el mindent, nyájas olvasó, amit Pompejiről valaha hallottál. Felejts el mindent, amit meséltek róla neked. Ne higgy a tulajdonosoknak és ügyvédjeiknek, akik utólag felbecsülik a villák alapterületét, sem a szegény ördögöknek, akik egyszeriben szép múltat találnak ki maguknak, miután évekig szó szerint minden miatt csak nyavalyogtak és siránkoztak. Ne higgy a kétségbeesetteknek és csüggetegeknek, és azoknak se, akik megjátsszák a hőst, csak mert vakszerencséjüknek köszönhetően megmenekültek; se a költőknek, se a történészeknek, se a hatalmasoknak, se a kisemmizetteknek, se a császárpártiaknak, se a republikánusoknak, se a jósoknak, se a papoknak, amiként ne higgy a hivatalos nyilatkozatoknak és a római hírközlönynek se. Ne higgy azoknak, akik állítólag semmiről nem tudtak, és végképp ne higgy azoknak, akik azt mondják, hogy ők már mindig is tudták.

Felejts és olvass!

Ez a hiteles beszámoló Pompeji és a benne lakók pusztulásáról. Ez a vulkánegyesület története zavaros kezdeteitől egészen addig a napig, amikor halálra ünnepelte magát. Legfőképp azonban ez az egyesület alapítójának vagy legalábbis annak a férfinak a története, aki annak hitte magát. Ez a sokak által csodált, sokak által szeretett, de sokak által gyűlölt, a hihetetlenül agyafúrt, egyszersmind talán teljesen középszerű polgár, Jovna, alias Josephus, alias Josse története.

Ez nem hősi eposz, amely hexameterekben dicsőíti és ragasztja össze a világot, nem az emberi nagyság ünnepe, nem a csodálatos cselekedetek ínyünkre való leltára, hanem mocskos, keserű, sőt akár kisstílű beszámoló a város történetének egy mocskos, keserű és kisstílű fejezetéről, és nem kérdés, hogy egy ilyen beszámolónak nincs esélye a szenzációk vásárterén. Senki nem kíváncsi rá. Ezt a hangot simán túl fogják kiabálni. Károgással fognak vádolni, és alantassággal. Rútnak fogják találni az előadást, amikor valójában csak a tárgya rút, és méltatlannak fogják bélyegezni az ábrázolást, holott az ábrázoltakból hiányzik a méltóság. Szemünkre fogják hányni, hogy kigúnyoljuk az áldozatokat. Mi több, istenkáromlónak, sértőnek vagy egyenesen rómaiatlannak fogják találni e beszámolót, és bár új császárunk egyszeriben olyan benyomást kelt, mintha több érzékenység költözött volna belé, várjuk csak ki, mikor jut megint eszébe, hogy karddal is lehet kormányozni.

Egy szó, mint száz: elhatároztuk, hogy e beszámolót nem adjuk át a nyilvánosságnak nevezett csőcseléknek, mert szabadok akarunk lenni a gondolatainkban és a szavainkban. A halottaknak amúgy is minden figyelmeztetés késő. Irattekercseinket ezért, mihelyt elkészültek, szorosan bezárjuk egy amforába, és elrejtjük egy megközelíthetetlen helyen, hogy egyszer majd felfedezzék őket, akik utánunk fogják lakni e Földet.

De vajon érdekelni fog-e még benneteket ez a mi történetünk? Meg fogjátok-e érteni célzásainkat? Veszitek-e majd magatoknak a fáradságot, hogy megfejtsétek jeleinket, és hasznotokra fordítsátok őket?

Mert hisz’ a jelenkoriak mindig többre tartják magukat az elmúltaknál. Mindig azt hiszik, hogy elődeik már minden hibát elkövettek, és ők maguk végre elérkeztek a végső felismerésig. Nevetnek a régiek fonák elképzelésein, visszataszítónak érzik elmaradott erkölcseiket. Új harci eszközöket találnak fel, és új érintkezési szabályokat. Tudásukat örök érvényűnek tartják, magukat tökéletesnek. Nem fogják fel, hogy ők is csak átmeneti tünemények.

Tudtad-e, olvasó, hogy a kapitólium szó az etruszkoktól származik? Caput Oli: Olus koponyája. A Capitolium egy sírdomb! Minden szentségek legrómaibbika csontokra épült. Nem különös, hogy a leigázott városok ma divatot űznek ebből, és ugyancsak kapitóliumokat építenek a központjukba?

Semmi nem ismétlődik meg. A történelem nem jár kacsázva körbe-körbe. Egyetlen katasztrófa sem esik meg kétszer ugyanúgy. És igen, lehet, hogy ti, akik a sírjainkra építitek házaitokat, okosabbak, értelmesebbek, belátóbbak lesztek, mint mi. Akkor ez a beszámoló fölöslegessé válna. Tekintsétek bohózatnak! Mulassatok rajta! És ha dőreségünk nem lenne örömötökre, örvendjetek, ti jövendők, a saját bölcsességeteknek!

De elég már az előszóból. Vágjunk bele! Támasszuk fel a halottakat! Emlékezzünk vissza a napra, amikor Jovna, alias Josephus, alias Josse kilépett létének fakó névtelenségéből, és hozzáfogott, hogy eljátssza szerepét a város történetében.

ELSŐ RÉSZ

Első tekercs – A tyúkólban mondott beszéd

A város alapítása utáni 830. évben történt, vagy pompeji időszámítás szerint tizenöt évvel a „nagy rengés” után (amely aztán a pusztulás előjelének bizonyult), hogy egy bizonyos Josse, ahogy a barátai hívták, egy tyúkólban elmondta azt a beszédet, amely utólag híressé tette.

Sok mindent mondtak már erről a beszédről. Fényes volt, mondták. Akár egy fejsze! És mégis annyira agyafúrt, szofista körmönfontsággal teli… És ha nem temették volna be a romok, ma is el tudnánk olvasni, Josse ugyanis később – emlékezetből – feljegyezte. Igaz, hogy az idő során itt-ott igazított rajta, és ennek következtében persze egyre intelligensebb lett a beszéd. És egyre hosszabb.

Valójában egyetlen mondat volt, nem több, amit akkor kipréselt magából. Josse, legalábbis karrierje elején, közel sem volt az a nagy szónok, akinek később a legtöbben tekintették. Éppen ellenkezőleg – titkos hite ellenére, hogy valami magasabbra hivatott –, már-már csökönyösen szófukar volt, aminek leginkább az lehetett az oka, hogy úgy hitte: szégyenkeznie kell a fogai miatt. Szó szerint képtelen volt kinyitni a lepénylesőjét, legfeljebb mondatfoszlányokat vakkantott ki magából, és állandóan ügyelt rá, nehogy kilátsszanak a fogai.

De ki volt ő tulajdonképpen, ez a Josse? Később azt állította, vállalkozó családból származik, sőt a pannóniai nemességből, míg más alkalmakkor meg azt hangsúlyozta, hogy alulról jön, a népből. Az igazság így fest: apjának, aki a Jazig nevet viselte (jóllehet nem volt köze a legendás lovas néphez), mészárszéke volt Pannóniában, és a jazig és dák nemzetségfőkkel vívott állandó határháborúk miatt először Raetiába, aztán Campaniába menekült a családjával, ahol jólétet és biztonságot remélt. Ez öt évvel a nagy rengés előtt volt, vagy római időszámítás szerint az Örök Város alapítása utáni 809. évben. Ettől kezdve Jacobusnak hívta magát, és becsülettel igyekezett igazi rómaivá válni: szenvedélyesen utánzott mindent, amit rómainak vélt, soha nem nyilatkozott kritikusan, és bátran továbbmesélte a vicceket, amelyeket csak félig értett. Élete végéig gyalázatosan beszélte a latint, de meg volt győződve, hogy tökéletesen tudja a nyelvet, és hibáit, valahányszor a fia kijavította őt, campaniai tájszólásnak állította be.

Az akkor még virágzó tartományi fővárosban, Pompejiben Jazignak csakugyan sikerült mészárszéket nyitnia. A városban azonban nem volt hiány mészárszékből, és az emberek még akkor is csak vonakodva vásároltak az új hentesnél, amikor beszerzési áron kezdte árulni a húst, kivíva a céh rosszallását. A bolt ráadásul kedvezőtlen helyen volt, így hamarosan minden optimista számítás tarthatatlannak bizonyult. Három év sem kellett hozzá, hogy Jazig csődbe menjen. Élete hátralévő részében zsákhordóként vagy napszámosként gürcölt, hogy ledolgozza a nyakán maradt háromezer sestertius adósságot: nevetséges összeg annak, akinek van pénze; annak viszont, aki verítékkel tartja el a családját, a legkevésbé sem az.

Pannóniára már nem emlékezett Josse. Alig hároméves volt, amikor a szülei eljöttek onnan. Jól emlékezett viszont apja pompeji mészárszékére. Emlékezett a meleg vér szagára, amit egy nagy üstben kavargattak; arra, hogy az apja hogyan választotta le bárddal a csülköt a lábszárról; a vágásra vitt disznók visítására, amely a padlón át a felső szobáig is elhatolt.

– A disznók honnan tudják, hogy meg kell halniuk?

– Az ösztönük mondja meg nekik – magyarázta az apja.

Josse pirinyó alaknak képzelte az ösztönt, amely láthatatlan, mint az istenek, és az állatok fülébe súg valamit: a disznók istene. De tényleg vannak isteneik a disznóknak?

Jazigot túlságosan elfoglalta a mészárszéke, semhogy ilyen kérdésekre válaszolgasson. A fiára azonban később sem maradt sok ideje, amikor már csak felhalmozott adósságait törlesztette. Naponta tizenkét-tizennégy órát gürcölt, és ha nem sikerült munkát találnia, sajgó csontokkal feküdt az ágyon, és szemrehányásokat tett magának.

Josse mindössze egyetlen rövid kirándulásra emlékezett az apjával. Három vagy négy évvel a nagy rengés előtt lehetett, és nem sokkal azután, hogy Jazig felszámolta a mészárszékét, talán közvetlenül ezután, a megkönnyebbülés ama pillanatában, amely minden felszámolással együtt jár – apja egy ilyen napon magával vitte a négyéveske fiút a városba, hogy megmutassa neki, hol lakik a demokrácia, amelyre ő, az „újpompeji”, annyira büszke volt.

Josse emlékezetében ünnepnapként maradt meg ez a kirándulás, ünnepnapokon azonban nem ült össze a magisztrátus. A hangulat mégis ünnepi volt, apja kivételesen nem munkásruhát viselt, lágyan sütött a nap, és a fórum fehér márványpadlózata ragyogott a tisztaságtól. Az ünnepélyességhez talán a férfiak is hozzájárultak, akik egyesével vagy kis csoportokban jöttek-mentek a téren, társalogva, ernyővel védve magukat a naptól, némelyikük irattekercsekkel a hóna alatt. Mindannyian patyolatfehér tógát viseltek, arcukat simára borotválták, és apjával ellentétben, aki mindig sietett, ezek itt ma egyenesen kihívó ráérősséggel lépdeltek. Andalogva közeledtek a tér szélén álló nagy saroképület felé, és zajtalanul eltűntek benne. A Nagy Bazilika, így hívták az épületet. Ebben folyt a demokrácia, vagyis a játék, melynek során fekete és fehér csillagocskákat dobtak be egy urnába, ahogy apja magyarázta Jossénak. A négyéves fiúcska némileg csodálkozott, hogy ezek a komoly urak kockajátékra adják a fejüket. Ám ami még jobban izgatta: kik vehetnek részt a játékban?

Az apja mindenesetre nem, ennyit megértett. Fájóan különbözött azoktól a patyolatfehér alakoktól. És ahelyett, hogy osztozott volna a szent tiszteletben, amelyet apja e férfiak iránt érzett, Josse azon a napon felfedezte a szégyent. Szégyellni kezdte magát az apja miatt: a rettenetes akcentusáért meg a szegénységéért meg a vérszagáért, amelytől soha nem szabadult meg, és amelynek éppoly kevéssé volt tudatában, mint az akcentusának. Minél nagyobb lett, Josse annál jobban megvetette az apját, sőt időnként elöntötte a gyűlölet iránta, és csak amikor az öreg – miután visszafizette adósságait – kimerülten összerogyott, és nem kelt fel újra, amikor használt épületfákból rakott tűzön elégették, a szemerkélő eső lefojtotta a füstöt, és Josse azt hitte, hogy az apját lélegzi be – csak akkor csordultak könnyek az orcájára e nagy nyomor maradéktalan megsemmisülésének láttán.

Josse az anyja miatt is szégyellte magát. Jadviga azok közé a nők közé tartozott, akik mintha eleve öregnek születtek volna. Valamikor pedig igazi szépség volt, Josse a tudta nélkül neki köszönhette az arcvonásait és a tökéletes tartását. Anyját azonban meggörnyesztette az élet, és mély gondráncokat vésett az arcára. Férjével ellentétben egyáltalán nem hajlott hamis optimizmusra, de nem is panaszkodott; hozzászokott, hogy az élet ellene van. Létezésének nagy tapasztalata abból állt, hogy senki sem menekülhet a sorsa elől. Mindent feladott, sok száz mérföldet vándorolt; hogy mit jelent menekülni, senkinek nem tudta elmondani, és nem csak azért, mert rosszul beszélte a nyelvet. Az út, az éhség, a félelem; az érzés, hogy ki vagy szolgáltatva a zord világnak. De legfőképpen: a haza elvesztése, az idegenség. És mindezt miért? Hogy itt, az egekig magasztalt Itáliában megtakarításaik utolsó maradékát is elveszítsék. Bele tudott volna bolondulni, ehelyett közönyös lett. Még férje iránt is, aki halálra robotolta magát mellette.

Ha volt ok, amiért Jadviga nem szűnt meg egyik napról a másikra lélegezni, akkor az a fia, Jovna volt, eredetileg ugyanis így hívták a gyermeket; férje – abban a tévhitben, hogy az egy római név – Josephusként íratta be az iskolába. Josephusból egykettőre Josse lett, amit Jadviga durvának és sértőnek érzett. Ő makacsul továbbra is Jovnának hívta a fiát, és ez a név cirógatáshoz hasonlóan ölelte körül anyanyelve lágy v-jét. Őérte kelt fel reggelenként, érte taposta tovább az élet malmát, főzött, sütött szabadnapokon túrós lepényt, Jovna kedvenc ételét, és font látástól vakulásig fűzfakosarakat, hogy legalább egy vagy esetleg két évre ki tudják fizetni az iskolapénzt, jóllehet a lehántolt vesszőktől kiütések borították a karját.

Jossénak azonban nem volt kedve az iskolához. Nem volt kedve hajnalszürkület előtt felkelni. Megalázónak érezte, hogy kívülről bemagolt verseket kelljen kórusban szavalnia. Túl büszke volt ahhoz, hogy alávesse magát a matematika szabályainak.

Egy évig kelletlenül, de többé-kevésbé rendszeresen eljárt az órákra, nem annyira apja véget nem érő intelmei miatt, hanem mert nehezen viselte anyja néma csalódottságát – míg aztán magától megoldódott az iskolakérdés. Egy éjszaka ugyanis arra ébredt, hogy potyognak le a tárgyak a konyhapolcról. Reggelre a fél város elpusztult. Nem volt sem víz, sem kenyér, az utakat eltorlaszolta az omladék. És miközben a túlélők mindenütt a romok eltakarításával és a holttestek felkutatásával voltak elfoglalva, Josse számára a magárahagyottság paradicsomi korszaka vette kezdetét.

Csatangolt barátaival a keleti városrész romjai között, míg csak vacsorára nem hívták. Kezdetben hárman voltak: Josse, Mugo és Felix, akit rejtélyes okból úgy hívtak: a Hal. A magas és koravén Mugo egy fodrásznő fia volt. Apja soha nem volt; ezt a hiányosságot az anyjától felszedett információkkal ellensúlyozta. A Hal viszont zömök volt és erős, és büszkén mutogatta testén a hurkákat, amiket az apjától gyűjtött be. Mindketten engedelmeskedtek Jossénak; és amikor szép lassan újabb magukra hagyottak és csavargók akartak csatlakozni hozzájuk, Josse mindig értette a módját, hogyan tántorítson vagy taszítson el következetesen mindenkit, aki nem fogadta el a feljebbvalóságát. Így szép lassan egy kisebb banda vezérévé vált – pusztán annak az igényének köszönhetően, hogy azzá váljon.

A bandaévekről utólag meglepően keveset tudunk mondani, jóllehet Josse később hajlott rá, hogy hősies korszakként állítsa be. Mintha nem lett volna időszámítás: az évek múltak, anélkül hogy közelebb vittek a jövőhöz. A nyarak végtelenek voltak, de ha valaki megkérdezte volna Jossét, hogy valójában mi történt e nyarak során, nem sok jutott volna az eszébe. A romok közötti veszélyes ásatások egyikénél zsákmányoltak egy régi bronzüstöt; egyszer pedig, amikor már távolabbi városrészekbe is elmerészkedtek, még egy ezüstcsészét is, amit túlontúl csekély összegért kótyavetyéltek el az ócskapiacon. Mikor már nagyobbak voltak, kisebb csetepatékat vívtak más bandákkal, vagy egyszer-egyszer kicsaltak néhány rézpénzt a részeg turistáktól, akik a közelebbi és távolabbi környékről özönlöttek az amfiteátrumba vagy a város legendás, de már lezüllött bordélyaiba. Josse és cimborái legfőképp azonban a hősies semmittevésnek adták át magukat: naphosszat heverésztek a fűben valamelyik romos fal mögött, versenyből cseresznyemagokat köpködtek, közösen kiürítették első amfora förtelmes ízű borukat (amelyet a Hal csent el az apjától), és alighogy az első pehely árnyékot vetett felsőajkukra, tanakodni kezdtek a női test felépítésén, vitatkozva az obszcén falfirkák értelmezésén, amiket a házfalakon fedeztek fel. Így érett Josse férfivá – jóformán anélkül, hogy észrevette volna.

Egyetlen olyan rendszeres tevékenység volt, amelyre egy idő után mégis rákapott: az elpuhult pompeji ifjúság edzését szolgáló torna a Nagy Palaisztrán. Tény, hogy gyarmatosítása óta nem élt át háborút a város. A résztvevők száma alacsony volt, az ifjú polgárokból hiányzott a késztetés, hogy testüket állhatatos gyakorlással acélozzák meg a katonai bevetésre, hiába voltak ingyenesek az edzések, amelyeket Trebius Gallus vezényelt a város megbízásából. Trebius nemrég tért vissza a júdeai háborúból (csak a jobb alkarja maradt ott). Egy segédcsapat decuriója volt. Hangját arra edzették, hogy túlharsogja az ostromgépek pokoli lármáját, és ezen a hangon gyötörte védenceit a palaisztrán, mintha csak elveszett karjáért akarna bosszút állni.

Pedig ő csak jót akart. Helyénvalónak és hasznosnak találta, hogy a fiatalokat ugyanúgy gyötrik, és ugyanúgy üvöltöznek velük, ahogyan egykor őt gyötörték, és vele üvöltöztek. Jossénak pedig különös módon csakugyan olyan érzése volt, mintha valaki jót akarna neki. Trebius foglalkozott vele, elmagyarázta neki, hogyan védheti legjobban a testét a szuroktól és a kövektől, amelyek egy képzelt erőd faláról záporoztak; megtanította neki, miből áll egy cselfogás, és hogyan kell bánni harc közben a pajzzsal. És ha Trebius a megmaradt kezével vállon veregette, és dünnyögött néhány elismerő szót, Josse nagyot nyelt a meghatódástól.

A Nagy Palaisztrán azonban nemcsak izmait és állóképességét erősítette, hanem taktikáról és stratégiáról is tanult valamennyit. Megtanulta, hogyan nyomja el a félelmét, és hogyan jusson el harc előtt a nyugalom és egyensúly állapotáig. Megtanulta felmérni ellenfelét, felismerni gyengéit és erősségeit, ahelyett hogy vaktában kezdjen vagdalkozni. Megtanult gazdálkodni az erejével, és a kellő pillanatban vetni be azt. Trebius ezt úgy hívta: koncentráció, és ha az élet minden más területén elég nagy ökör volt is, a koncentrációhoz értett valamennyit.

Edzés után Trebius néha meghívta Jossét egy pohár borra az úgynevezett gladiátorkocsmába, ahol a júdeai háború veteránjai jártak össze, hogy emlékeztessék egymást, miként védték meg Jeruzsálemben a szabadságot. Beszámolóikban meglepően mocskos, alattomos ügynek látszott a háború, de persze mindig a másik oldal volt, amelyik mocskos és alattomos módszerekhez folyamodott. Beszámoltak a zsidók halálosztagairól, amelyek titkos folyosókon át jutottak ki az erődből, és éjszaka csaptak le a római táborra; vagy a híres nyugati csarnokról, ahová több száz római harcost csaltak be a zsidók, hogy aztán rájuk gyújtsák az épületet. Karja elvesztését is a zsidók alattomosságának köszönhette Trebius.

Egy ostromteknőc parancsnoka volt: egy kerekes ostrombaké, amelyet pálmafából és vaslapokból szerkesztett csúcsos tetővel láttak el, ez volt hivatott védeni a katonákat a kövektől meg a forró szuroktól, amíg órákon, sőt napokon át monoton ritmusra döngették a falat a láncokon függő tölgyfatörzzsel. A zsidóknak egy nap sikerült aláaknázniuk a gátat, amelyet kimondottan a teknőcnek emeltek, hogy a megfelelő helyen tudják bevetni. Egy erődtorony pincéjéből alagutat ástak, olajjal átitatott gerendákkal támasztották alá, amelyeket aztán meggyújtottak, mialatt a gép bevetésben volt. Trebius emlékezett, hogyan ereszkedett meg a talaj, majd hogyan süllyedt meg és dőlt oldalra a több tonnás súlyú, hét méter hosszú gépezet. Amíg egyenesen állt, az erődfalról hajigált kövek veszélytelen szögben találták el az erősen csúcsos tetőt. Ferde helyzetben viszont már nem tudta kivédeni a támadásokat. A kövek átütötték, égő szurok hatolt be, a szerkezet tüzet fogott. És akit nem temetett maga alá a föld, és megmenekült a lángoktól, azt dárdáikkal és szerszámíjaikkal vették üldözőbe a zsidók. Hogy szétroncsolódott a karja, Trebius csak akkor vette észre, amikor – egyedüli túlélőként – visszaért a táborba.

A veteránok természetesen egyetértettek abban, hogy az áldozatok nem voltak hiábavalók. Róma védelmében semmilyen áldozat nem volt hiábavaló. Ám hogy miért éppen ott, Jeruzsálemben kellett megvédeni Rómát, Josse számára rejtély maradt. A katonai pályát pedig – minden csodálata mellett a veteránok iránt – inkább elvetette.

Tizenhét évesen az az ötlete támadt, hogy Isis-pap lesz, és csakugyan felajánlkozott segítőnek. Néhány hét múlva azonban már ki is tették a szűrét, mert rajtakapták, amint az Isis-szobor titkos helyiségében onanizál. Aki látta a pompeji Isist, meg tudja bocsátani e félrelépést a tizenhét éves sihedernek. Így ha éppen nem verekedésben képezte magát a palaisztrán, őgyelgett tovább a bandájával, délig aludt, valamilyen homályos dicsőségről álmodozott, és csak ritkán – ha feltétlenül szüksége volt néhány asra – vette rá magát, hogy elszegődjön napszámosnak egy építkezésre.

Így múltak el napok és évek észrevétlenül és ólmosan, aztán pedig, visszatekintve, mégis bámulatos gyorsasággal. Megesett, hogy a csapnivaló gyantázott lőre fogyasztása után, amelyet Asellina kocsmájában bornak neveztek, Josse fölébredt az éjszaka közepén, és képtelen volt újra elaludni; ilyenkor rátört a kétségbeesés. Hánykolódott ide-oda, hallgatta a kerekek kopogását a bazaltburkolaton. Látta a holdfényt a tetőszaru és a fal közti réseken át, meg a denevéreket, amelyek a réseken besurrantak a mennyezetül szolgáló deszkákra, ahonnan az ágytakarókra hullt az ürülékük. Apja halála óta Josse ebben a padlásszobában élt az anyjával, amelyet méregdrágán béreltek egy bizonyos Iulia Felixtől. Anyja fél keresete a lakbérre ment el, és Josse azon töprengett, hogy mi lesz vele, ha az anyja meghal.

Ilyen éjjeleken nemegyszer megbánta, hogy korábban olyan kevés igyekezetet mutatott az iskolában. Lelkiismeret-furdalástól gyötörve elhatározta, hogy felhagy az ivással, és cimboráival sem lődörög tovább céltalanul, hanem kezd magával valamit. Újra gyakorolni kezdte az olvasást (jóllehet olvasmányai könyvek hiányában leginkább a pompeji házfalak firkáiból – a népi bölcsességek és trágárságok kimeríthetetlen tárából – álltak). Még arra is rávette magát, hogy tűzifát gyűjtsön és vizet hordjon, kijavította a padló deszkáit, és megpróbálta betömködni a köztes tető hasadékait. A nyugtalanság e rohamai azonban ugyanúgy múltak el, ahogy jöttek. Josse érezte, hogy több választja el azoktól az uraságoktól, akikhez szívesen tartozna, több választja el a puszta dolgozni akarásnál és annál, hogy tudjon folyamatosan olvasni.

Az ilyen végtelen májusi délutánok egyikén történt. Mint oly gyakran, most is azzal töltötték az időt, hogy várták az estét: Josse, Mugo, a Hal, továbbá a vörhenyes szakállú Toni, Sabinus, a játékos, a köpcös Paquius, és Baibus, akit Macskának hívtak, mert minden falra felmászott. A nap magasan állt Pompeji fölött, a kövek melegek voltak, a parlagföldeken elsárgult a fű – az északkeleti városrészben még tizenöt évvel a nagy rengés után is sok volt a rom. A hét suhanc lődörgött a falmaradványok között, unatkozott, és merő virtusból azon vitatkozott, hogy a Fortunatus-iskola gladiátorai közül a hálóharcos Crescens vagy a rövid karddal vívó Samus-e a nagyobb; hogy léteznek-e fekete bőrű zsidók; hogy Arábiában csakugyan repülő kígyók őrzik-e a gyümölcsfákat, ahogy állítólag Toni részeges apja olvasta Hérodotosznál – csupa olyan kérdés, amely boldogulásukra nézve rendkívüli jelentőséggel bírt, így aztán rendszerint nem érvekkel, hanem verekedéssel döntötték el őket, miközben Josse szigorúan felügyelt, hogy a szabályok szerint csépeljék egymást. A repülő halak esetében Toni és a Hal mérkőzött meg. A Hal győzött, és Hérodotosz repülő kígyói mendemondává minősültek át.

Josse és a haverjai így civakodtak és birkóztak egy ideig, amikor újra erőt vett rajtuk a délutáni bágyadtság. De aztán valamelyikük, mert megihlették a félálom tünékeny képei, és önkéntelen merevedés gyötörte, a nőkről kezdett beszélni. Titokban mindegyikük tudta, hogy ezek a délutáni napsütésben elmesélt történetek javarészt kitaláltak, hiszen az e téren szerzett tapasztalataik rendkívül hiányosak voltak. Fölösleges mondanunk, hogy nemigen akadt tisztességes lány, aki e semmirekellőkkel hajlandó lett volna házasság előtti testi kapcsolatra. A városban ugyan számtalan örömlány akadt, a legolcsóbbakat már egy asért meg lehetett kapni. Ám annak, akinek semmije nincs, egy as is pénz. Azonkívül tartottak az érett nőktől. Josse egyszer megpróbálta Smirnával, a pincérnővel, aki egy asért időnként hajlandó volt felhúzni a tunikáját, Smirna sietsége azonban olyan nyomasztóan hatott rá, hogy őcsődörsége csődöt mondott. Egyszóval, túlnyomórészt kitalált történetek hangzottak el itt, még csak történetek sem, hanem csak célozgatások ilyen meg olyan történetekre, amelyek megestek vagy megeshettek volna: ez vagy az a nő, hallhatta a társaság, rákacsintott, rámosolygott az elbeszélőre, vagy elment mellette: időnként már ez is elég volt, hogy feltüzelje a képzeletet, vagy reményeket keltsen.

Azon a véget érni nem akaró májusi délutánon a langaléta Mugo volt az, aki szóba hozta a témát. Tudása ha nem is mindig megbízható, de cserébe impozáns volt. Ezúttal a madárvédő egyesülettel jött elő. Anyjától ugyanis kifülelte, hogy a madárvédő egyesületet nők is látogathatják. És nemcsak látogathatják, hanem valóban járnak is oda. Részt vesznek az üléseken, az ülések után pedig, vélte tudni Mugo, megy ám ott a dínomdánom. Dínomdánom!

A madárvédő egyesületről már Josse is hallott. De mit is művelnek azok igazában – madarakat védenek? Kitől? És minek? Mugo magyarázata kézenfekvőnek tűnt: hogy tudniillik a madárvédő egyesület csak fedőnév, és a betiltott cinikusok és epikureusok bújnak el mögéje. Toni pedig, aki alulmaradt a szárnyas kígyókról folytatott vitában, állítólag azt hallotta, hogy a cinikusok nyilvánosan üzekednek, méghozzá kutyákkal is. A Hal pedig még ismert is valakit, aki benne volt a madárvédő egyesületben, és ha még a Hal is ismert valakit, aki ismert valakit, akkor nem lehettek hű de nagy valakik azok a fickók.

Így hát egy késő délután álmosságából, kíváncsiságból és tudatlanságból, no meg a tartós szexuális ínségből megszületett az ötlet, hogy nosza, látogassák meg azt a madárvédő egyesületet: hogy felrázzák, ez a szó járt körbe. Buzdították egymást, amihez bőségesen merítettek a pompeji házfalak trágár szókincséből. Aztán a hét fiatalember – fegyvertelenül, viszont hatalmas ütőerejének tudatában – felkerekedett az úgynevezett tyúkól felé, ahol a madárvédők állítólag üléseiket tartották.

A tyúkól azonban zárva volt, senkit nem találtak a helyszínen. A hórihorgas Mugo megígérte: kideríti, mikor ülésezik legközelebb az egyesület.

Pompejiben ugyanis csakugyan létezett egy madárvédő egyesület, és nem kerülhetjük meg, hogy szóljunk néhány szót erről a gyülekezetről, ahol Josse emlékezetes pályafutása kezdődött.

Eredetileg egy krétai ember alapította, egy különc retorikatanár, a kimondhatatlan nevű Epameinondas (akinek a nevét rögtön el is felejthetjük). Ez az ember nagy barátja volt a természetnek, és szeretett mezítláb kirándulni a várostól északra fekvő Somma-hegységbe, ahol egy nap döglött madarak tucatjait fedezte fel egy enyhe és kopár lankán, amely birkalegelőnek is alkalmatlan volt, disznólegelőnek pedig végképp. A tanár azonnal meg volt győződve, hogy a lépvesszőktől pusztultak el, amelyek sűrűn lógtak a szálerdő szélső fáin, hogy foglyul ejtsék a szárnyas jószágot.

Ez az Örök Város alapítása utáni 815. évben volt, vagy pompeji léptékkel mérve a nagy rengés utáni első esztendőben, és a különös egyesülettel természetesen senki nem törődött. A város a túlélésért küzdött, a szegények egy rommezőn laktak, a gazdagok ellenben birtokaikra menekültek, ahol nagy étvággyal tömték magukba a fürjet, rigót és pacsirtát. Az egyesület alapítója ráadásul nem sokkal a rengés után meghalt egy rejtélyes kórban, amelyet talán nem teljes tévedés alultápláltságnak neveznünk, és a néhány megmaradt tag mesterük halála után a kollektív vezetés elvében egyezett meg, ami egy ideig zökkenőmentesen működött – ugyanis nem volt mit vezetni. Aztán viszont váratlanul gyarapodni kezdett a tagság.

A maiak, akik abból indulnak ki, hogy a birodalom örök, álmukban is fel tudják mondani – ha most a négy császár évének lidércalakjait átugorjuk – a hét császár nevét Augustustól Titusig. A kérdés, hogy a majdani olvasó is emlékezni fog-e mindezen felkentekre, egyik-másik derék római polgár szemében istenkáromlásnak tűnhetne; mi azonban szeretnénk biztosak lenni abban, hogy a nyájas olvasó képben van. Hadd vesztegessünk tehát néhány szót az isteni Vespasianusra, Titus atyjára, egyesületünk kis története ezen a ponton ugyanis összekapcsolódik a birodalom nagy történetével.

Vespasianus elődjétől, mint ismeretes, elvitatták az isteni természetet. Néró örökre elkárhozott, és ma már legalábbis tilos, ha ugyan nem büntetendő, bármi jót mondani róla, amint korábban az ellenkezője volt büntetendő, sőt életveszélyes. Az arisztokrácia mindig gyűlölte Néró császárt, először az énekléséért, mert becsületsértőnek találták: nem azt, hogy középszerűen énekelt, és közben széttárta az ujjait, és félrebillentette a fejét, ha mélabút akart ábrázolni, nem, hanem hogy egyáltalán énekelt. A nagyurak személyes sértésnek vették, hogy egy hozzájuk hasonló bármilyen jelmezt öltsön, és fellépjen a nép előtt. Hogy ebben még az éneklés volt a legjobb, azt csak később fogták fel – akkor, amikor Néró elkezdte halálos ítéletekkel büntetni az arisztokráciát, részint, mert nem bízott benne, részint meg azért, mert vagyonelkobzás útján akarta feltölteni pazarló háztartásának kasszáit.

A nép viszont szórakoztatónak találta Nérót, szerette az ünnepeit és a fellépéseit, és titokban örült, hogy csapásai szinte mindig a gazdagokat és hatalmasokat sújtották. A begőzölt filhellén alatt még a művészet és filozófia is szerény felvirágzásnak indult, jóllehet ez kimerült az utánzásban. Lemásoltak néhány görög könyvtekercset, bölcseleti iskolákat találtak ki, amelyek már léteztek, vidéki városokban pedig még az is divatba jött, hogy az árkádok alatt sétálva görögül folytassanak filozófiai vitákat olyan szövegekről, amelyeket el sem olvastak.

Vespasianus alatt ez megváltozott. Ő jó császár volt, legalábbis az állam pénzügyeinek szemszögéből. E férfiúnak csakugyan sikerült egyebek között húgyból finanszíroznia a világ legnagyobb amfiteátrumát, a Colosseumot, az általa kibocsátott könyörtelen adótörvények egyike ugyanis a nyilvános vizeldék megadóztatását illette, amelyekből a ványolók és kelmefestők egyik legfontosabb nyersanyagukat merítették. Nem mindennapi ötlet, lássuk be! Vespasianus a középréteget szipolyozta, kibékült az arisztokráciával, a szenátusnak visszaadta néhány jogát, és kegyetlenségét jóságosan külföldre összpontosította: míg Néró néhány száz keresztényt égetett meg, addig Vespasianus a saját fiát, Titust küldte Jeruzsálembe, hogy seregével félmillió zsidót koncoljon fel, papokat, nőket és gyerekeket beleértve.

Úgy van, ő kétségkívül jelentős, igazán római császár volt: Vespasianus. Kockafejű, szigorú és takarékos férfi, aki nem fecsérelte az idejét művészetre és szépirodalomra. Értett valamit a pénzügyi matematikához és az útépítéshez, ellenben minden koncerten unatkozott; egyszer még Néró alatt életveszélybe sodorta magát, mert elaludt a császár előadása közben.

A filozófiát még a művészetnél is kevesebbre becsülte.

Egyszerűen nem kedvelte a töprengőket és kétkedőket, az olyanokat, akik mindig mindent megkérdőjeleztek, mindenhol ellentmondást láttak, és addig csűrték-csavarták a dolgokat, amíg semmilyen bizonyosság nem maradt. Róma értelmiségi egyesületeit – jogosan – köztársaságinak tartotta. Jóllehet köztársaságinak vallotta magát, és nyilvánosan készségesen szónokolt a Római Köztársaságról, amelyben ő úgymond csak első az egyenlők között; ám amikor néhányan tiltakozni mertek amiatt, hogy fiát, Titust már életében trónörökösévé tette meg, közreműködésükért egy cinikus társaságban a Balkánra száműzte őket, és országszerte megvonta a filozófusoktól az egyesületalapítás jogát – és ezzel vissza is kanyarodtunk madárvédő egyesületünkhöz.

Így történhetett meg ugyanis, hogy a madárvédő egyesület – nagyjából úgy, ahogy a langaléta Mugo ecsetelte – szép csöndben minden olyan szétszórt és erőtlen áramlat gyűjtőpontjává vált, amelyet a hivatalban lévő pompeji magisztrátus „filozófiai”-ként sorolt be. E társaságok hívei voltak azok, akik havonta egyszer, legfeljebb kétszer összegyűltek, hogy a madárvédelem ürügyén többé-kevésbé szabadon vitázzanak politikai és filozófiai témákról.

Az egyesület tagjainak száma ilyen módon alapítójának halála óta kilencről negyvenkilencre gyarapodott. Rég leszoktak arról, hogy magánvillák társalgóiban jöjjenek össze; ehelyett kevés pénzért kibéreltek a várostól északkeletre egy régi kovácsműhelyt, amelyet a nagy rengés előtt a híres pompeji garum készítésére és raktározására használtak. Ez az a szósz, amelyet – mint a nyájas olvasó előtt talán ismeretes – hónapokon át a szabad ég alatt rohasztott halhulladékból állítanak elő, mert így változik át ama csodálatos elixírré.

Josse még soha nem gondolkozott azon, miért hívják tyúkólnak a madárvédők gyülekezési helyéül szolgáló épületet. A magyarázat önként adódott, még mielőtt feltehette magának a kérdést. Időközben június lett, és nagy meleg. Az építmény pórusaiból áporodott halszag áradt, elvegyült az izzadság és lehelet szagával, amilyet bizonyára csak izgatottan vitázó filozófusok bocsátanak ki, valamint a magukkal hozott elemózsia illatával, amit az ülés közben elfogyasztottak, szétmorzsáltak és összetapostak. Olyan szag volt, mint az ólban, amelyikben Lucretius tartotta szent tyúkjait. Az egyesületi tagok deszkákon ültek, amiket jobb- és baloldalt emelkedő sorokban raktak egymásra, és míg a tetőgerendák között turbékoltak és röpködtek a galambok, a csoportokba és csoportocskákba verődött tagok megállás nélkül hadováltak, közbekiabáltak, indítványoztak és tiltakoztak. A gyűlésvezető ide-oda ugrált, és hasztalanul intette rendre a jelenlévőket, míg a bejárattal szemközti, keskenyebbik oldalon egy férfi állt – csakugyan, mi előtt is? – egy mosdótál előtt.

A gyülekezetben, ahogy Mugo ígérte, valóban voltak nők. Ők is beszéltek, vitáztak, és lábszárukat elővillantva legyezgették magukat a ruhájukkal. Ám teljesen világos volt, hogy itt nem holmi malacságokról folyik a szó; nem ültek itt ünnepet, és orgia sem folyt. Akkor viszont mi volt ez itt? Mi volt a tét?

Josse a haverjaival együtt némán leült a földre a bejárat közelében. Eltartott egy ideig, amíg rájött, hogy a férfi, aki egy mosdótál előtt állt, előadást tart, csak éppen túl halkan beszél. Josse hangtölcsérként a füle mögé tartotta a kezét, és igyekezett elkapni a férfi szavait: talaj… kőzet… Monte Somma… Aztán egyszer csak ezt a szót: vulkán! Vagy rosszul hallotta?

Josse majd csak utólag fogja megtudni, hogy ki volt az a férfi, és miért hívták meg a madárvédők. Nem először fordult elő, hogy a tyúkólban külső előadó tett kísérletet az általános madárpusztulás okainak magyarázatára. Aznap egy bányaszakértő beszélt, aki hosszabb ideig a julianusi ólombányákban tevékenykedett. A kezdeményezés, hogy idekéressék, az epikureusoktól indult ki, pontosabban ezek hedonista szárnyától, ami fontos különbség, az epikureusok között ugyanis a legádázabb ellenségeskedés dúlt. Lényegét tekintve az epikureizmus hedonista, avagy inkább aszketikus-e – ekörül folyt a vita. A többség, amelyet egy lobbanékony természetű ember, bizonyos Diablo vezetett (őt még lesz alkalmunk megismerni), a hedonista felfogás felé hajlott, míg a maroknyi maradék továbbra is fogcsikorgatva küzdött azért, hogy tisztázza Epikuroszt a kéjvágy és bujaság közönséges vádja alól, ami a hedonisták felfogása szerint viszont „a római moralizmusnak benyaló alkalmazkodás” volt (így Diablo). Az aszkéták ugyan éppúgy nem olvasták Epikuroszt, mint a hedonisták, mégis igazuk volt, mint azt megjegyezni bátorkodunk: Epikurosz, ezt minden korabeli dokumentum tanúsítja, humortalan, gyomorbeteg ember volt, akinek minden igyekezete a fájdalom elkerülésére, semmint az örömszerzésre irányult. Filozófiája beteges volt, és óvatos, egy olyan világra szabták, amelyben a hatalmasok túl hatalmassá, a tehetetlenek pedig túl tehetetlenné váltak. A jó öreg Epikurosz minden szenvedélyt kockázatosnak, minden odaadást veszélyesnek talált. És ha kéjről beszélt, nagyjából arra az elégedett egyensúlyi állapotra gondolt, amit egy kérődző érezhet két emésztési szakasz között.

Nézd el nekünk e kis kitérőt, nyájas olvasó, de bizonyos mértékig éppen ez a téves értelmezés – a félreértett Epikurosz – adta meg történetünknek az indító lökést, az úgynevezett hedonisták ugyanis egyéb szenvedélyek mellett titokban az ízletes fürj- és rigóhús fogyasztásának is hódoltak, és emiatt, nem pedig holmi tudományos vagy filozófiai megfontolásból iparkodtak annyira bizonyítani, hogy a szárnyas jószágoknak csupán elenyésző hányada vált a fogyasztás áldozatává. Elhullott madarakat gyűjtöttek, hogy dokumentálják: legtöbbjük tollazatában nem található lépvessző, és a Somma-hegységbe tett expedícióik során egyre gyakrabban fedezték fel egyébfajta állatok tetemeit: gyíkokét, rovarokét, egyszer még egy vaddisznóét is.

Míg egy nap aztán két egyesületi tagra is holtan találtak rá, akik épp egy ilyen expedíción tartózkodtak a Somma-hegységben. Erőszak nyomait nem lehetett felismerni rajtuk. A halottak úgy heveredtek le egy forrás mellé, mint akik aludni készültek. Az egyik vándor feje a batyuján pihent, a másik vándor hason feküdt a fűben. A környéken pedig, így mondták, kénszagot lehetett érezni. Az epikureusok úgy érezték, hogy a tragikus esemény őket igazolja – de tulajdonképpen miben is? Mibe halt bele a két társuk?

Mint mindannyiszor, a pompeji lokálfilozófusok között ezúttal is szenvedélyes vita tört ki. A radikális platonisták, akik maguk is hajlottak a rabiátus módszerekre, politikai gyilkosságot sejtettek, és cselekvésre szólítottak fel. Az arisztoteliánusok megfontoltságra intettek, amiért a radikális platonisták kollaborációval vádolták őket. A szofisták különb- s különbféle lehetőségeket láttak. A cinikusok, mert belőlük is akadt itt néhány, a halál iránt érzett közömbösségüket hangsúlyozták. Hérakleitosz néhány követője Parmenidész néhány követőjével vitatkozott a megtörténő – vagy meg nem történő – történés történésszerűségéről. A püthagoreusok kettészakadtak. A szeparatista frakció, élen egy Maras nevű fickóval, annyiban értett egyet a fundamentalistákkal, élükön egy Dito nevű nővel, hogy a felelősséget nem a természetben, hanem mindenképpen a római arisztokrácia soraiban kell keresni. Csak az epikureusok, pontosabban Diablo hedonista frakciója képviselte tévedhetetlenül a tézist, miszerint a tragikus balesetnek és a madárpusztulásnak egyaránt a bányászatból ismert gázok az okai, így tehát egy bányászati szakértőt bíztak meg az ügy kivizsgálásával.

A férfit Geórgiosznak hívták, Siracusából származott, és fél életét az Etna lábánál töltötte – ami végül, mint majd látni fogjuk, perdöntőnek bizonyult. Geórgiosz egy hétig vizsgálta alaposan az ügyet, közben keveset beszélt, földműveseket és juhászokat kérdezgetett, jegyzetelt, itt-ott kőzetmintát ütögetett ki, és eszelős mosollyal az arcán pergette át ujjai között a szőlőültetvények földjét. Aztán egy szögek és távolságok mérésére szolgáló eszközzel felmászott a Monte Sommára, sőt a Flegrei-mezőkig is elhatolt. Megkóstolta a vizet a hegy lábához települt tanyák kútjaiból. Nemegyszer órákon át feküdt a földön, hogy azt lehetett hinni, ő maga is a mérges kipárolgások áldozatává vált. Aztán pontosan egy hét elteltével érzelemmentes hangon közölte megrendelőivel, hogy egy vulkánon élnek – és engedett a rábeszélésnek, hogy beszámoljon a madárvédő egyesületben az általa felismertekről.

Geórgiosz látszólag ugyan szerényen lépett fel, abból indult ki, hogy üzenete maximális érdeklődéssel fog találkozni, és tisztelettel és bámulattal fogják fogadni kutatásainak eredményeit. Legfeljebb megütközésre és irracionális védekezőreakciókra számított, és amikor megtudta, hogy nők is tagjai az egyesületnek, egyenesen azt javasolta, hogy elővigyázatosságból zárják ki őket az előadásról (amit somolyogva nyugtáztak). Ám amikor belépett a tyúkólba, ő sem járt nagyon másképp, mint Josse. Az alakok, akik benépesítették a helyiséget, már megjelenésüknél fogva gyanúsak voltak neki: szaturnáliákhoz illő jelmezek, nyakláncok, fejfedőcskék, hímzések, szakáll és hosszú haj. Ő maga, ezt tudni kell róla, minden külső feltűnést megvetett. A rendszeresség és a tapasztalat embere volt, és ennyiben a császárral rokon. Olyan valaki volt, aki sutba vágta Homéroszt, miután ellentmondásos idő- és életkoradatokra lelt benne. Egyszóval hiába született görögnek, természetét tekintve meglehetősen római volt. Itt pedig minden meglehetősen rómaiatlanul bűzlött; rendetlenség és ellenkezés szagát árasztotta.

A csőcselék taszította, az üléssorok közötti nyugtalanság és civakodás zavarta, a hallgatóság tiszteletlensége undorral töltötte el, így aztán elhadarta az előadását. Nem érdekelte, hogy bárki is figyel-e rá, bárki is érti-e. Végezni akart, a lehető leggyorsabban eltűnni, mielőtt megfullad, és holtan terül el, vagy mielőtt – soha nem lehet tudni – jön az őrség, és letartóztatja ezeket az idiótákat. Meg se próbálta túlkiabálni a lármát, halk, monoton hangon beszélt, makacsul végigment a fő pontokon – és csak az érthette meg, aki akart figyelni.

Josse pedig akart. Egy szempillantás alatt megfeledkezett a látogatás eredeti céljáról. Tágra nyílt szemmel és fülét a tenyerével megtoldva hallgatta a férfi meglepő gondolatmeneteit, és vésetlen agyába minden egyes szó, minden egyes mondat erősen bevésődött; még az az égszínkék szempár sem tudta eltéríteni, amely valahonnan a padsorok közül szegeződött rá.

Már a vegetáció jellegéből is tudni lehet, magyarázta a férfi. Még inkább a talajból és a kőzetből, amit alaposan tanulmányozott. A hegyi forrásvizeknek összetéveszthetetlen mellékíze van. A Monte Somma csúcsa pedig egyértelműen kráterből alakult ki, ezt mérőón és szálkereszt segítségével állapította meg. Ez a táj kétséget kizáróan vulkanikus – ahogyan az ő hazájában az Etna lábánál épült Siracusa. Amin itt állunk, amin oly gazdagon terem a szőlő, nem egyéb, mint vulkanikus hamu, amit egy hatalmas kitörés vetett ki a földből, és ami körös-körül mindent betemetett. A tufakő, amiből házakat építenek, az utcakő, amin járunk, szintén nem más, mint kihűlt láva. Néhány száz vagy akár ezer évig nyilvánvalóan pihent a vulkán, és időt hagyott az életnek a megújulásra. Ám az úgynevezett nagy rengés óta, mondta a férfi, miközben sematikus vázlatot rajzolt a homokba, szaporodnak egy újabb kitörés jelei.

Egy vulkánt, mondta, forráshoz hasonlatosan kell elképzelnünk, mindössze itt nem víz szökik fel, hanem láva. Az törekszik kifelé. A nyomás, ahogy azt vulkánok kitörésekor megfigyelhetjük, bizonyára hatalmas lehet. Mielőtt bekövetkezik az erupció, a föld mozogni kezd. Ez néha alig érezhető. A nagy ivóvízvezetéket érő állandó károk, amelyek újra meg újra zavart okoznak Pompeji és Misenum vízellátásában, egyértelműen erre utalnak; akárcsak, folytatta az előadó, a falakon keletkező, látszólag megmagyarázhatatlan repedések, amelyekről az emberek beszámoltak neki. Ilyen repedések nemcsak épületeken vagy vízvezetékeken támadnak, hanem magában a földben is. Ezeken a helyeken pedig kénes gáz szivárog ki, amely valóban képes megmérgezni az állatokat, általában egyébként csak a háziasított jószágot, amelyből hiányzik a természetes menekülőösztön, vagy be van zárva. Emiatt nem biztos benne, tette hozzá, hogy a campaniai madárpusztulás csakugyan a vulkanikus gáznak tudható be. De ami a vulkánt illeti, abban biztos: az öreg óriás a tizenöt évvel ezelőtti nagy rengéssel újra felébredt, és nem az a kérdés, hogy ismét ki fog-e törni, hanem hogy mikor. Ő egyébként személy szerint egy hamarosan bekövetkező kitörésben hisz, mondta még a férfi, és a mosdótál felé fordult, amelyet előzőleg maga elé állított. Ha ugyanis egy bizonyos méretű edényt megtöltünk bizonyos mennyiségű vízzel, és agyagos, nedves talajra helyezzük, a víz felszínén, ha szerencsénk van, észlelhetjük a földbelső remegő nyugtalanságát.

Josse a vizes tálra meredt, és csakugyan látni vélte, hogy fodrozódik a felszín.

– Mi ezt Siracusában – zárta szavait Geórgiosz – úgy hívjuk: a vulkán sikolya.

Alighogy az előadó befejezte, hangos vita bontakozott ki. Josse ámulva figyelte, milyen szédítő iramban, sőt részben egyidejűleg beszélték meg a legkülönbözőbb témákat. A jobb oldalon már-már ellenséges hevülettel vitáztak a kérdésről, hogy a természetvédelem felfogható-e a természettől való védelemként is. A bal szárnyon egy bozontos férfi nézetkülönbözött egy másik bozontos férfival azon, hogy a törékeny földkéreg elmélete összeegyeztethető-e a világ tökéletességével. Egy magas, vörös hajú és öblös hangú nő a vita azonnali beszüntetését követelte, és ebben egy nagy fejű girnyó emberke támogatta, aki az előadásban nem látott egyebet, mint elterelést a római arisztokrácia – Josse nem értette egészen – tökéletes vagy tök élveteg természetéről. És amikor valaki azt a gúnyos kérdést intézte az előadóhoz, hogy mégis mi volna a politikai következtetés a mondottakból, megállapítást nyert, hogy a görög férfi köddé vált.

Általános döbbenet; a szóáradat elapadt, beállt valami már-már csendhez hasonló. És ezt a pillanatot használta ki Josse olyan határozottsággal és lélekjelenléttel, amit csak a palaisztrán tanulhatott meg: koncentrálni! Nagy volt a félelme, az ellenfél túlerőben. Ezek az emberek könyveket olvastak, tanultak retorikát. Gond nélkül váltottak át görögre, célzásokat tettek, amiket ő nem értett, tekintélyeket idéztek, akiket nem ismert. Szörnyen műveletlennek érezte magát, elveszettnek. A szíve kalapált, a torka kiszáradt. Titokban ugyanakkor erősebbnek is érezte magát ezeknél az embereknél. A szavaikkal és kifejezéseikkel ugyan nem rendelkezett, mégis érezte: ő az egyetlen, aki itt bármit is felfogott. És csakugyan világos pillanat volt, el kell ismernünk; talán egész életében a legvilágosabb?

Felállt. A fiúk ösztönösen utánozták. A hét, szinte egyszerre fölegyenesedő vendég keltette zaj megtette hatását, amint bejárta a helyiséget, és Josse még arra is képes volt, hogy kivárja a pillanatot, amikor az utolsó zavart tekintet is megtalálja; akkor szűrt parancshangon, száját éppen csak kinyitva vakkantotta el azt az esetlen mondatot, amit később első nagy beszédévé szépítettek:

– Ha megnézzük ezt itt, összefoglalóan, azt hiszem, mármint kívülállóként, csak egy következtetést vonhatunk le, az pedig az volna, hogy számunkra, az… ööö… ekképpen érintettek számára, mivel a hegy aligha fog a mostani helyéről arrább mozdulni, nemigen marad más, mint hogy magunk mozduljunk el erről a helyről.