David, Elaine, Avi, Marianne, Max és Louis számára

Prológus

1942. november

Fáztam, éhes voltam és féltem. Az őrök ordítottak körülöttem a börtönudvaron, sorba lökdösték az embereket, a pisztolyuk csövével ütötték vagy nehéz rudakra erősített éles fémtüskékkel terelték őket. A férfiakat, nőket és gyerekeket teherautókra tuszkolták, és elhajtottak velük. Egyesek némán tűrték, mások zokogtak. A gyerekek sikoltoztak, anyjuk szoknyája mögé bújtak, a csecsemők ételért sírtak.

Anyámmal, Mirjam nagymamával meg a két bátyámmal álltam az udvaron, és képtelen voltam felfogni a katasztrófa mértékét. Három és fél évesen leginkább a könyörtelen hideg aggasztott, amely megragadta a testemet és elzsibbasztotta az ujjaimat, megakadályozva, hogy begomboljam a kabátomat. Megrángattam anyám szoknyáját, a figyelmét követelve.

– Anya, anya, segíts!

Anyám nagyon is tisztában volt vele, hogy a sorsunk megpecsételődött. Már csak perceink voltak hátra addig, hogy egy teherautóra pakoljanak fel minket, és utána a halál várjon ránk. Tizennégy hónappal korábban 15 000 zsidót vittek el szülővárosunkból, Ludmirból teherautókkal – talán éppen azokkal, amelyeket aznap láttunk. Egy Pjatidni nevű falu melletti földre hajtották, majd lemészárolták őket, a testüket pedig tömegsírba vetették. Anyám több mint egy éven át küzdött azért, hogy megvédje három gyermekét a gettóban. Szembeszállt a zsidó tanács korrupt vezetőjével, hogy munkavállalási engedélyt kérjen, amely némi védelmet nyújtott. Éjjelente kimászott a gettót körülvevő szögesdrót kerítés alatt, élelmet gyűjteni a földekről, hogy legyen mit ennünk. Elrejtett minket az SS és a Gestapo elől, akik gyerekeknek semmi hasznát nem vették, és nem haboztak megölni őket.

Minden egyes nap, amely bármilyen kis esélyt adott nekünk az élethez, újabb és újabb apró győzelmet jelentett, amely tovább növelte az elszántságát, hogy megmentsen minket. Ám amikor a börtön udvarán könyörögtem neki, hogy gombolja be a kabátomat, nem felelt. Most először eluralkodott rajta a hiábavalóság érzése. Mit számít, gondolta, ha a gyermekem megfázik? Életünk végén jártunk, és minden tartaléka elfogyott.

2023. április

Bár én vagyok a történetmesélő, a történet főszereplője nem én vagyok. Ez a könyv nem rólam szól, hanem a megmentőimről, és bár egy nagyon kicsi nyugat-ukrajnai városban játszódik, az üzenet egyetemes: még a legsötétebb napokban is győzedelmeskedhet az emberi lélek a kétségbeesés felett, és a bátorság legyőzi a félelmet.

Anyámat három kisgyermek terhelte a népirtás kellős közepén. A túlélési esélyei gyakorlatilag a nullával voltak egyenlőek. Ludmirban közel 25 000 zsidó tartózkodott, amikor a német hadsereg megérkezett, és csupán harmincan maradtak életben a távozásukkor – közülük kilenc gyerek. Abból a kilencből három mi voltunk: én és a két bátyám. Életben maradtunk anyám leleményességének, bátorságának és elszántságának köszönhetően, de azért is, mert mások kockára tették az életüket azért, hogy mi élhessünk. Segítettek ismerősök, de olyan emberek is, akikkel még soha nem találkoztunk, például egy német Wehrmacht-tiszt, aki aznap kiszabadított minket a börtönudvarról. A legfontosabb szerepet egy idős ukrán házaspár: Jakimcsukék játszották, akik a tanyájukon adtak nekünk menedéket. Sajnos ennyi év múltával hőseim már régen nem élnek, de most alázattal tölt el, hogy tetteiket papírra vethetem, és megőrizhetem őket az eljövendő nemzedékek számára.

Senki sem tudja pontosan, hány zsidót öltek meg a mai Ukrajna területén, de becslések szerint 1,5 millióan haltak meg, ami a holokausztban életét vesztett hatmillió zsidó negyedét jelenti, és lakosságarányosan a legmagasabb számot az összes érintett ország közül. Egyes történészek úgy vélik, az áldozatok száma ennél is nagyobb. A nácik emberalatti lényeknek tekintettek minket, akiket nem is volt érdemes megszámlálni, így ez a számbéli bizonytalanság mindörökre megmarad. De itt nem a számok versenyéről van szó. Minden egyes élet értékes volt. Az ukrajnai zsidók többségét nem szállították koncentrációs táborba: a nácik összegyűjtöttek több ezer embert, és egyszerűen agyonlőttek őket. Felsőfokon szervezett tömeggyilkosság, német precizitással végrehajtva. Igazi sorscsapás volt, hogy a lakosok (például a lengyelek és az ukránok) egy része részt vett a mészárlásban – miközben néhányan közülük zsidó életeket mentettek. A rajtunk segítő bátor emberek megőrizték józan eszüket, nem hallgattak az antiszemita szólamokra, és az együttérzést választották.

A demokratikus intézmények felelőssége, hogy eloltsák a tüzet, mielőtt az elhatalmasodik. Miközben ezt a prológust írom, Európa szívében Oroszország értelmetlen háborút folytat Ukrajna ellen. Mindkettő szláv ország, ortodox vallású, ugyanazokkal a hagyományokkal. Semmi más nem választja el őket egymástól, csupán Putyin orosz elnök beteges ambíciói. Felfoghatatlan, hogy még ma is vannak olyan autokraták, akik minden ok nélkül, csupán önnön dicsőségükért háborúznak. Az Ukrajnából érkező híradásokban azt látjuk, hogy Oroszország dermesztő közömbösséggel veszi célba és öli meg a civileket. Az orosz katonák háborús bűnöket követnek el azzal a szándékkal, hogy a lakosságot rettegésben tartva engedelmességre kényszerítsék. Látjuk, hogy Putyin elnök propagandistái az orosz médiában gyűlöletet szítanak az ukránok és a Nyugat ellen. Számos példa van arra, hogy az etnikai és vallási gyűlölet világszerte erőszakhoz vezet. Kezet kell nyújtanunk az áldozatok felé, hogy a gonosz soha ne győzedelmeskedjen.

Anyám gyakran beszélt a múltunkról, néha annyira gúnyos hangon, hogy elnevettem magam. Az ő történetei állnak e könyv középpontjában. Az idősebb bátyám, Háim, aki nálam sokkal részletesebb emlékeket őriz a háború korai éveiről, meglehetősen sokat segített. Háim kedves és inspiráló ember, aki nagylelkűen bánik az idejével. A másik bátyám, Salom, nagyon befelé forduló; nehezen beszél a holokausztban szerzett élményeinkről, de nagyon tájékozott a második világháború tágabb képét illetően. Vele kicsit óvatosnak kellett lennem, hogy ne hozzam fel a legsötétebb emlékeket, de ő is nagyon szívesen a segítségemre volt.

Történelmi információkat is felhasználtam egy Ludmiri napló című, figyelemre méltó könyvből, amelyet édesanyámtól kaptam évekkel ezelőtt, valamint Volodimir Muzicsenko újabb, Zsidó Ludmir című könyvéből, amely számos, első kézből érkező beszámolót tartalmaz azoktól, akik szemtanúi voltak a szörnyűségeknek. Újra megborzongtam, és dühös lettem a beszámolókban olvasott embertelenségtől.

Most nyolcvanhárom éves vagyok, és Nottingham egyik csendes külvárosában élek. Kiváltságosnak érzem magam, hogy Angliában élhetek. Szeretem az országot, és szeretem az embereket, különösen a humorérzéküket. Még az angol időjárást is szeretem – sosem túl meleg, sosem túl hideg, mindig épp megfelelő. De még mindig visszagondolok Ludmirra, arra az időre, amikor az emberek elvesztették a józan eszüket, és törvényes volt zsidókat meggyilkolni.

Első fejezet

A hátország

Amikor megszülettem, apám a karjába kapott, és körbetáncolta velem a szobát, annyira örült, hogy végre van egy lánya. A bátyám, Salom, akkor ötéves volt, és ő mesélte el ezt nekem, miközben a könyvemen dolgoztam. Megnyugtat a tudat, hogy örömet szereztem apámnak. Szeretem elképzelni, hogyan teltek a családom hétköznapjai a háborútól érintetlen Ludmirban. Látom magam előtt apámat a Farna utcai kerékpárboltjában, ahogy pöfékel a pipájából, miközben egy csapat lelkes férfival a legújabb olaszországi modell végsebességéről vitatkozik. És látom anyámat kosárral az egyik karján, élénken sétál a Kovelszka utcán, ahol apró, boltíves zsidó üzletek sorakoznak szépen egymás mellett, árujuk a kirakatba van zsúfolva. A szeme mindig megakadt egy kereskedőn, aki talán az ő naiv, vidéki ízlésének megfelelő, élénk színű porcelánt árult. Amikor Ludmirt hó borította, a bátyáim kötelet erősítettek kis szánkómra, és végighúztak a csendes utcákon, miközben én vidáman sikoltoztam, a jeges levegőben kipirult arccal.

Több mint hetvenöt éve már, hogy elhagytam a jellegzetesen zsidó Ludmir városát, amely a nácik áldozata lett, de a képzeletemet még mindig fogva tartja. A város hivatalos neve ma Volodimir-Volinszkij (Nagy Vlagyimir kijevi nagyfejedelemről nevezték el, aki a 10. század végén alapította), és a mai Északnyugat-Ukrajnában található. A 12. században érkezett, tehetséges zsidó kereskedők, akiknek a DNS-ében volt az adásvétel, a szegénység évei után fellendítették Ludmir városát. Menedék reményében érkeztek, amikor a nyugat-európai keresztes lovagok a zsidók ellen fordultak. A 12. században Benjamin Hendis zsidó mágnás telepedett le itt, majd két évszázaddal később Ludmiri Izsák, és gyakran elgondolkodom azon, hogy vajon ezekről a jól ismert kereskedőkről mintázta-e Shakespeare Shylock karakterét. Erős kapcsolatokat alakítottak ki Nyugat-Európával és Bizánccal, a város a Kijevi Rusz kulturális és gazdasági központjává vált.

Stratégiai fontosságú átjáróval rendelkeztek Kelet kincsei és a Nyugat között, amelynek köszönhetően a város növekedett és virágzott, de elhelyezkedése sebezhetővé tette a külső támadásokkal szemben. A tizenharmadik században a mongolok brutálisan lerohanták, és az elkövetkező évszázadokban más nemzetek is ezt a mintát követték. A két nagyhatalom, Lengyelország és Oroszország határaihoz közel fekvő Ludmir földrajzilag és képletesen is a határon állt, és sokszor cserélt gazdát. Állandóan egymás torkának estek a lengyelek és az ukránok, a várost többször lerombolták a despoták, zsarnokok és dekadens monarchiák, és mégis, csodával határos módon Ludmir újra és újra talpra állt, és minden egyes alkalommal erősebb lett.

Ludmir a háborúk alatt is nyitott maradt az üzletelésre. A kereskedők saját termelésű árukat vittek a keleti piacokra, ahonnan értékes selymet, fűszereket, kámforolajat – amelyet a gyógyászatban és rovarriasztóként használtak –, valamint a legjövedelmezőbbet mind közül: fegyvereket hoztak vissza. A város növekedett, a szomszédos városokból kézművesek érkeztek. Ludmir piactere nyüzsgött a török, olasz, orosz, ukrán, de leginkább a ludmiri jiddis nyelven beszélő kereskedőktől és a pénz szakadatlan körforgásától. 1569-ben az addig a Litván Nagyfejedelemséghez tartozó város a Lengyel–Litván Államszövetség része lett. A 18. században a ludmiri zsidók főleg lovakkal kereskedtek, amelyeket Magyarországról importáltak, és a lengyel lovasságnak adtak el, jövedelmező piaci rést kitöltve. A helyi szabók is híresek voltak, és éltek a lehetőséggel, hogy ruhákat áruljanak a lengyel katonáknak.

Ludmirt 1795-ben az Orosz Birodalomhoz csatolták, miután Lengyelország elvesztette függetlenségét. A cári Oroszország alatt kemény volt az élet, a lakosságot súlyos adókkal sújtották, de a zsidók szokás szerint átvészelték a helyzetet. Számos tanult és nagyra becsült ludmiri rabbi igazgatta az életüket, akik talán túl nagy hatalmat kaptak, tekintettel olykor tragikus ítélőképességükre. Ludmirban sok volt az okos ember, de kevés a tettre kész.

A huszadik század első éveiben, amikor a szüleim világra jöttek, számos jótékonysági szervezet alakult az idősek és a nélkülözők megsegítésére. Kórházat és gyógyszertárat létesítettek, és külön bankot, amely kölcsönöket adott az új vállalkozásoknak. Az új könyvtárat Sólem Aléchemről nevezték el, a neves jiddis íróról, akinek leghíresebb könyve, a Tóbiás, a tejesember ihlette a Hegedűs a háztetőn musicalt. Előadóművészek jelentek meg a városban, amely egyre kifinomultabbá és avantgárdabbá vált. A vasút érkezése 1906-ban mérföldkőnek számított, és Ludmir számára elérhetővé váltak Lengyelország és Oroszország városai. Felnőttként a szüleim gyakran tettek 100 kilométeres utakat a forgalmas piacok és üzletek miatt, amelyeket a korábbi Habsburg-város, Lemberg (ma Lviv) kínált – emellett a hatalmas és kifinomult metropolisz mellett Ludmir csak egy nagyra nőtt falunak tűnt.

Gyerekként anyám és apám megtapasztalta az első világháborúval járó viszontagságokat. Ludmirt 1915-ben osztrák csapatok szállták meg, és ez idő alatt a lakosság élelmiszerhiánytól és rossz higiéniai körülményektől, valamint az ebből származó betegségektől szenvedett. Sok zsidót kényszermunkára vittek, ami nagy tüntetéseket szült tiltakozásképp. Amikor a hír eljutott az osztrák parlamenthez, parancsot adtak a visszaszállításukra, de a hazaúton sajnálatos módon néhányukat meggyilkolták. Ludmir kormányzója, egy Mozer nevű osztrák tiszt gondoskodott arról, hogy a felelősöket a város központjában felakasszák. Az 1917-es orosz forradalom a cár megbuktatásához vezetett, és az azt követő politikai vákuumban káosz uralkodott. Ludmirban 400 fős milíciát szerveztek a gabonaraktárak védelmére, a csoportnak 200 zsidó, valamint 100-100 lengyel és ukrán nemzetiségű képviselője volt. A zsidó többségnek biztosítania kellett volna a békét a felek között, de a lengyeleket lefoglalta a földszerzés az újonnan függetlenné vált lengyel állam nevében, az ukránok pedig függetlenséget akartak. Mindkettőnek Ludmirra fájt a foga, mert a vasútnak köszönhetően a város stratégiai jelentőséggel bírt. Amikor ukrán parasztok és katonák megtámadták Ludmirt, a zsidó milícia egyszer csak visszavágott, a támadókat megverték és megfutamították.

1919 januárjában lengyel osztagok foglalták el a várost, és hamarosan kegyetlenkedésekbe kezdtek. Az utcán lövöldöztek az emberekre, és levágták a zsidó férfiak szakállát, akárcsak az utánuk következő nácik. De a lengyel uralomnak volt némi előnye a ludmiri zsidó közösség számára: kapcsolatba kerültek a lengyelországi zsidósággal, és így megnőtt a befolyásuk. A városban zsidó politikai pártok kezdtek szerveződni. Új zsidó iskolát hoztak létre 500 tanuló számára Tarbut néven, majd egy nagy mezőgazdasági főiskolát ugyanezen a néven. A város pezsgő kereskedelmi központja elsősorban a mezőgazdaságon, különösen a gabonán alapult, és sok zsidó mesterembernek is otthont adott.

Apám, Móse Fischmann, Ludmirban nőtt fel, és igazi városi ember volt. Az apja, aki egy pékséget vezetett, fiatalon meghalt, így Mirjam nagymamának egyedül kellett felnevelnie öt fiát. Édesanyám, Rivka Ákin, jómódban nevelkedett az apja birtokán, Litovezsben, egy Ludmirtól harminc kilométerre lévő faluban. Ákin nagyapa a saját búzája eladása mellett gabonával is kereskedett, és spekulatív módon vásárolt terményeket a helyi kisbirtokosoktól. Elég tehetős volt ahhoz, hogy Ludmirban legyen egy városi háza. A litovezsi ház nincs már meg, fosztogatók lerombolták, mert sokan azt hitték, a zsidók értékes tárgyakat rejtettek el a falakban. A gyönyörű falu azonban megmaradt, akárcsak néhány fa, amelyek egykor nagyapám kiterjedt birtokának gyümölcsösét ékesítették.

A szüleim valamikor az 1920-as években találkoztak. A kapcsolatuk nem volt sidduh (elrendezett házasság), nem volt akkoriban nagyon gyakorinak számító házasságközvetítőjük (sadhen – mint a Hegedűs a háztetőn Jentéje). Anya és apa egymásba szerettek, és ez igaz szerelem volt. Ákin nagyapa haszidként a szigorú ortodox judaizmust követte, és anyám megjárta a poklot a választása miatt. Nagyapának két fia és hat lánya volt, mindannyian otthoni oktatást kaptak a vilniusi jesiva (ortodox zsidó főiskola) diákjaitól –, a krémek krémjétől. A lányoktól csak annyit vártak el, hogy írni-olvasni megtanuljanak, de anyám persze hallgatta a testvérei óráit is, és részletes ismereteket szerzett a Bibliáról, a héber teológiáról és filozófiáról.

A birtok természetesen afféle házasságközvetítő központ is volt, és a nagyszüleim örültek volna, ha valamelyik lány beleszeret egybe ezekből a jónevű diákokból. A nagyapám jó kedélyű ember volt, és közismerten nagylelkű vendéglátó, így az ő háza adott otthont a péntek estéknek és a nagy ünnepeknek. A lányai híresek voltak szépségükről (anyám ibolyaszínű szemei bizonyára feltűnést keltettek), és a jesiva-fiúk szerették Hanna nagyi kóser ételeit. Egyiküknek sem sikerült azonban felkeltenie anyám érdeklődését: ő apámba szeretett bele. Ez nem tetszett Ákin nagyapámnak, aki nem akarta, hogy a lánya saját sidduhot találjon magának. A fő problémát az jelentette, hogy apám apikorosz (nem hívő) volt, aki a zsidóságot, és általában a vallást csak babonás mesék egyvelegének tekintette. Liberális, haladó gondolkodású ember volt – nagyapa szemében veszélyesen modern! Amikor Ákin nagyapa megtudta, hogy anya hozzá akar menni, megfenyegette, hogy nem ad nádnt (hozományt) az egyesüléshez.

– Én inkább a férfit kérem – vágott vissza anyám.

Az ilyen határozott fellépés nem volt jellemző az ottani nőkre. Nagyapa sok álmatlan éjszaka, hiábavaló könyörgés és érvelés után végül engedett, és a szüleim 1929 körül összeházasodtak. Anyám huszonegy éves volt, apám a húszas évei közepén járt. Három évvel később megszületett az idősebbik bátyám, Háim, 1934-ben a másik bátyám, Salom, majd 1939 júniusában én.

Annak ellenére, hogy nagyapa kezdetben ellenezte a házasságot, ő és anyám továbbra is közel álltak egymáshoz. Anya, legidősebb gyermeke lévén, már korán elkezdett segíteni neki a gazdaságban, befogta a lovakat, megtöltötte a zsákokat a molnárnak szánt búzával. Született kereskedő volt, akárcsak az apja, így természetesen társult Ákin nagyapához, hogy a helyi gazdáktól felvásárolja a búza- és árpaföldeket. A búzát kenyérsütéshez, az árpát pedig sörfőzésre használták. Ez utóbbi különös népszerűségnek örvendett a mi vidékünkön, hála a hosszú, kemény teleknek – milyen nagyszerű ürügy! Anya arra bátorította nagyapát, hogy inkább az árpára koncentráljon, azért jobb árat kaptak.

Anyám szorosan együttműködött apámmal is. Ők nem a hagyományos zsidó stetl (kisvárosi) házaspár voltak, ahol a férfi elmegy dolgozni, a feleség pedig otthon marad, hogy vigyázzon a sok gyerekre, májpástétomot főzzön és megáldja a gyertyákat szombatonként. Partnerek voltak, mind a házasságban, mind a munkában, és közösen formálták az életünket. Apa családi házában laktunk a Horodelszka utcában, ahol külön lakrész jutott Mirjam nagymamának. Biztos vagyok benne, hogy sok mindent kellett elviselnie, amikor egy új menyasszony érkezett a családi házba. Nem volt hozzászokva a lányokkal való bánásmódhoz, hisz öt rajongó fia vette körül addig.

Időnként az Ákin família ellátogatott hozzájuk. Nyáron lovas kocsin, télen pedig szánon érkeztek – ilyenkor Hanna nagymama finom bundába burkolózott (amit Mirjam nagymama nem engedhetett meg magának). Hirtelen olyan zűrzavaros sürgés-forgás lett, mint egy kocsmában. Kipakolták az ajándékokat, általában a gazdaságból származó gyümölcsöt – almát, cseresznyét vagy körtét. Anya szerint nagyapának megvolt a tehetsége ahhoz, hogy azonnal otthon érezze magát bárhol (és a figyelem középpontjába kerüljön). Jóképű, magas férfi volt, tele önbizalommal. Elővette az ezüst orosz tubákosszelencéjét, ünnepélyesen egy csipetnyi tubákot tett a kezére, és mélyen beszippantotta. Utána elővett egy pálinkával teli flaskát a farzsebéből, hogy megigyon egy élénkítő kortyot, mielőtt megkérdezi Hanna nagymamát, hogy mit hozott ebédre. Evés előtt megmosta a kezét a konyhában, majd visszajött, hogy az asztalfőhöz álljon, és megáldja a kenyeret, amit szerencsénkre megkaptunk. Fogadok, hogy apám nevetett magában, és arra gondolt, micsoda komédiázás! Mirjam nagymama mindig háttérbe szorítva érezte magát, amikor a litovezsi bagázs megrohanta a házat.

A testvéreimmel sok időt töltöttünk Mirjam nagymamánál, gyakran vigyázott ránk, amikor a szüleink dolgoztak. Gyakorlatias, szeretetteljes asszony volt, és a környezetéhez képest eléggé haladó szellemiségű. Apámhoz hasonlóan nem volt különösebben vallásos, amit anyámnak, aki haszid otthonban nevelkedett, meg kellett szoknia. Azt hiszem, ez időnként némi súrlódás forrása volt anya és nagymama között, különösen a fazekakat és edényeket illetően, amelyeket – a zsidó törvények szerint – szigorúan szét kellett választani: külön a húshoz, külön a tejtermékhez. Anya számára ez volt a természetes, de a nagymama rá se bagózott.

Apám bátyjának, Hirsch bácsinak is volt egy lakása az épületben, így bőven volt hely a nagycsalád számára. Anyám és apám örömmel rendezték be a házat – anya a szíve mélyén még mindig vidéki lányként az ő vidéki ízlésével. Egy lembergi kirándulás alkalmával megtetszett neki két nehéz, díszes, nikkelezett keretes ágy. Apám biztosan csak annyit mondott, nagyon szép – gyakran így tett (még ha nem is gondolta komolyan), miközben a fogai a pipája szárát szorongatták, és próbálta nem kimutatni valódi érzéseit. Mivel csodálta anyámat, engedett neki. Volt egy pazar, zöld bársony kanapénk, amire mi, gyerekek, nem ülhettünk rá, csak a felnőtteknek szabadott jom tov (vallási ünnepek) alkalmával. Amikor anya nem volt otthon, a dacos bátyáim sáros cipővel ugráltak a dédelgetett kanapén, én meg alig vártam, hogy beáruljam őket. Ez általában egy csattanós – és jól megérdemelt – pofont eredményezett nekem Háimtól és Salomtól. Máig tartozom nekik egy bocsánatkéréssel.

Anya el volt ragadtatva a keleti kilim szőnyegektől, néhánnyal a falakat díszítette, a festmények mellett, amelyeket apa vásárolt gyakran az utazásai során. Salom élénken emlékszik egy Oroszországból hazahozott festményre, amely Napóleont ábrázolta fehér lovon ülve, Moszkva kapui előtt. Természetesen Napóleonnak, akárcsak Hitlernek, nem sikerült meghódítania az Orosz Birodalmat, és éppúgy odaveszett legyőzhetetlenségének mítosza. Gyanítom, az otthonunk úgy nézett ki, mint egy Habsburg-ószeresbolt aranyozott kacatjainak lerakata.

Az apám üzletember volt, a tulajdonában állt egy gépgyár és a város legnagyobb kerékpárboltja. Anya sokszor helyettesítette őt a boltban, amikor máshol akadt dolga. Anyám ügyesen javított defektet, és nem félt jó árat kérni a szolgáltatásaiért. Igaz, ő a nagyapával végzett munkája során ahhoz szokott, hogy nélkülözhetetlen áruval foglalkozik, és nem kellett konkurencia miatt aggódnia. Ezzel ellentétben apám inkább a vásárló kedvében akart járni, hogy visszatérő ügyfeleket szerezzen.

Apa egyenlőségre törekvő ember volt, szívén viselte a rászorulók sorsát, ezért a házunk hátsó részében egy kemencét állított fel, ahová a kenyérvásárláshoz túl szegény helyiek jöhettek kenyeret sütni. Gondoskodott róla, hogy mindig legyen elég apróra vágott, száraz fa a tűzgyújtáshoz. Péntek esténként, amikor a kemence még forró volt, éppen megfelelő a lassú főzéshez, nagy, fekete, sólettel teli fazekakkal sereglettek oda. Egész éjjel lassan főtt a húsból, krumpliból és babból készült pörkölt, készen a sábeszi lakomára. Ez jól jött a gyülekezet szigorúan hívő tagjainak is, akiknek nem volt szabad tüzet gyújtaniuk szombatonként – még az elektromos áramot is bűn volt bekapcsolni. Apa számos üzleti vállalkozása a saját szenvedélyeiből indult: imádott kerékpárversenyezni, és szerette a különböző szabadtéri sportokat, köztük az evezést. Kajakkölcsönzőt alapított a város nyugati oldalán folyó Luhán. Ezt legfiatalabb testvére, Joel bácsi vezette. Háim emlékszik arra, hogy Ludmir keserves téli hónapjaiban korcsolyázott a befagyott folyón. Amikor az idő melegedni kezdett, és a jég vékonyodott, néha korcsolya vagy cipő nélkül tért haza. Lefogadom, hogy anya dühös volt rá – ugyanakkor megkönnyebbült, hogy nem esett bele a folyóba. Apánk boltjának köszönhetően mindkét testvéremnek volt biciklije, ami ritkaságnak számított az 1930-as évek Ludmirjában.

Apa egyik legnagyobb vívmánya egy maceszüzem volt – a város első, teljesen automatizált, teljesen elektromos energiával működő üzeme. Valójában anya volt az ötletgazda, mert egy nap, amikor éppen a búzazsákok számolásával foglalatoskodott, azt mondta apámnak:

– Nekem gabonám van, neked eszed. Jó ötlet lenne egy maceszgyár. Ettől az én termésem értéke is nőne.

Apa hangosan felnevetett, de a következő reggel lelkesen azt mondta anyának:

– Benne vagyok!

Szegény apám valószínűleg megkönnyebbült, hogy csak egy pékséget akart a felesége, nem pedig sörfőzdét az árpájából.

Apa elvállalta a gyár megépítését, amely határozottan nem volt kis vállalkozás. Ákin nagyapa nem hitte, hogy az ötlet megvalósítható. Nagy összegű pénz kellett hozzá, amit neki eszében sem volt befektetni. A megjegyzése családi szállóigévé vált: „Melyik épeszű zsidó vesz kóser hámec maceszt pészahra egy apikorosz bolseviktól?” Mivel apa nem támaszkodhatott nagyapa anyagi segítségére, egyedül vágott bele. Monumentális feladat lehetett az egészet a semmiből felépíteni, először pénzt, majd különböző helyekről munkaerőt és a felszereléseket beszerezni. Ő készítette el az összes szerkezeti tervet, beleértve az elektromos tervezést is. Ahhoz sem volt túl büszke, hogy ő maga is keverje a cementet és építse a téglafalakat. Spórolásként néhány haverját hívta meg, hogy segítsenek neki. Voltak kemencék, liftek a liszteszsákoknak, meg futószalag, ami körbe-körbe járt a macesszal. Az összetört maceszből morzsát csináltak.

A gyár jól működött, helybélieket foglalkoztatott, nem zsidókat és zsidókat egyaránt. Márciusban, egy hónappal pészah előtt, a maceszgyár teljes kapacitással dolgozott, készen állva az ünnepi rohamra. A termékeket a Ludmir környéki városokban is megvásárolhatták, hála a vasúti szállításnak. Jótékonysági szervezetek is kaptak belőlük – egy idősek otthona és egy árvaház, amelyet a szüleim támogattak.

A gyár megnyitóján Ákin nagyapa nem akart belépni, mivel a bejáratot nem díszítette mezuza (héber verseket tartalmazó tok, amelyet hagyományosan a zsidó otthonok ajtajában helyeznek el).

– Jól tettem, hogy nem adtam kölcsön pénzt a hóbortos vállalkozásodra – mondta. – Melyik zsidó menne be maceszt venni, ha nincs mezuza, hogy megáldja?

Apa biztos nagyon dühös volt, mert soha nem kérte vagy várta el nagyapától, hogy beszálljon – de megpróbálta elviccelni a dolgot a családi béke érdekében.

– Milyen mezuzát szeretne a kedves após? Aranyat, ezüstöt, nemesfémet, vagy drágakövekkel kirakottat?

Nagyapa ránézett a vejére, és büszkén széttárta a karját:

– Hála istennek, hogy Ludmirban élünk, ahol olyan mezuzát kaphatsz, amilyet csak kívánsz. Ha rózsafüzért akarnál venni, az már kihívás volna, ahhoz egészen Kijevig kellene menned.

Azt hiszem, Ákin nagyapa egy kicsit irigykedett apámra, akit nem béklyózott meg a hite. A hagyományok, amelyeket sokan – köztük nagyapám is – olyan nyíltan követtek, egy zárt közösség érzetét keltették, és ez nem segítette a feszült viszonyt a közöttük élő nem zsidókkal. Úgy éreztük, hogy a kóser szertartások követése és a Biblia szerint való élet garantálja, hogy Isten a közelünkben van – de a második világháború közeledtével kezdett teljesen világossá válni, hogy nincsen. Vendéglátó országunk, Lengyelország, ízig-vérig antiszemita volt, a nép már hozzászokott a brutalitáshoz. A zsidókkal szembeni ellenségességet a Szentszék sem mérsékelte, amely egy mérgezett katolikus dogmát kínált, a zsidóságot téve felelőssé a világ bajaiért. Ezek az előítéletek, amelyeket pápai nyilatkozatokkal támasztottak alá, ideális feltételeket teremtettek egy-két pogromhoz.

1939-re Ludmirnak mintegy 40 000 lakosa volt, ebből 25 000 zsidó; a következő legnépesebb csoportot a lengyelek alkották, a fennmaradó kisebbség nagy részét ukránok. A környező falvakban magasabb volt az ukránok aránya. A különböző szektorok közötti kapcsolatok néha barátságosak voltak, bár inkább kereskedelmi jellegűek. Egy ukrán a búzáját jó eséllyel egy zsidó tulajdonú malomban őröltette, a cipőjét egy zsidó suszternél vásárolta, és igénybe vehette egy zsidó orvos vagy fogorvos szolgáltatásait, de a zsidókkal szembeni előítéletek mélyen gyökereztek, és a lengyelek, valamint bizonyos fokig az ukránok is naponta ellenségeskedtek velük.

Családom több tagja is – mivel nem tudták a jövőjüket elképzelni Ludmirban – kivándorolt az 1930-as években, köztük apám két testvére, akik Palesztinába mentek. A városból körülbelül ötvenen tették ugyanezt, a Ludmirban már akkoriban kibontakozó cionista mozgalom részeként, amely arra ösztönözte az embereket, hogy Palesztinába költözzenek, hogy aztán ott megalapítsák Izrael államot. Mirjam nagymama nővére úgy döntött, hogy férjével együtt Amerikába megy, és megérkezésük története családi legendává vált. Miután a hajójuk kikötött, a kapitány közölte velük, hogy megérkeztek Amerikába, hangosan hirdette, hogy „Hudson Bay”. Izgatottak voltak, azt remélték, hogy a fáklyás Szabadság-szobor fogadja majd őket. Sajnálatukra sehol sem látták a szobrot, amit a közeli, gyárkéményekből felszálló füstre fogtak. Az utcákon kóboroltak, és egy idős férfi észrevette a zavart párost, de ők keveset tudtak angolul.

– Pajtikáim, segíthetek valamiben? – kérdezte.

Csak a „segítség” szót értették, mert ezt jiddisül is hasonlóan mondják, mint angolul.

– Hudson Bay? – kérdezték reménykedve.

Mivel a hajó Newcastle upon Tyne-ban horgonyzott, Anglia északkeleti partvidékén, az öregember azt gondolta, hogy félreértette ezeket a furcsa akcentusú külföldieket, akik bizonyára a közeli Whitley-öbölre céloztak. Elirányította őket a bájos tengerparti városba, ahol aztán letelepedtek, és jól ment dolguk – a jiddisük finom newcastle-i hangzást öltött, bár az angol nyelvtudásuk nem sokat fejlődött.

Néha dühös vagyok a szüleimre, amiért nem költöztek el. Mennyire másként alakulhatott volna az életünk! De ők más országokban is észrevették az antiszemitizmust. Európában és másutt is erősödött a fasizmus. Nagy-Britanniában ott volt Mosley és a feketeingesek, a harmincas évek Amerikája csődbe ment, a munkanélküliség elharapózott, és a Silver Legion nevű szervezet gyűlöletet terjesztett a zsidók ellen. Anyának és apának sikeres vállalkozásai voltak Ludmirban, és mint sokan mások a zsidó közösségben, egyszerűen belemerültek a mindennapi életükbe, figyelmen kívül hagyva a riasztó jeleket. És ezzel nem voltak egyedül. Elképzelhetetlen volt, ami történni készült.

Második fejezet

Célzások

1939. szeptember 19-én, három hónappal a születésem után, kalapáccsal és sarlóval díszített vörös zászlót tűztek ki Ludmirban, amelyet szeszélyes szibériai szelek lengettek. Míg a bátyáim még mindig azon tűnődtek, mit kezdjenek idegesítő kishúgukkal, Hitler és Sztálin egyre közelebb került egy politikai megállapodáshoz, amely pusztulásra ítélte szülővárosomat.

Egy évvel korábban, 1938 szeptemberében, Hitler bevonult Ausztriába. Lelkesen fogadta az euforikus hangulatú tömeg, akár egy császárt, aki birodalmát jött követelni. Ezzel a hihetetlenül egyszerű, Anschluß néven ismert annexióval Németország és Ausztria eggyé vált. Nagy szerencsejátékos lévén Hitler úgy gondolta, hogy akár megragadhatja az alkalmat a Szudéta-vidéknek, a szomszédos Csehszlovákia gazdag északi részének bekebelezésére. Nagyon jól olvasott a két amatőr európai játékos gondolataiban. Nagy-Britannia és Franciaország csendben maradt, a legkevésbé sem akartak újabb háborút; éppen csak fellélegeztek az 1914–18-as konfliktus után. Így hát, amikor Hitler bevonult a Szudéta-vidékre, Nagy-Britannia és Franciaország a kisujját sem mozdította. A szerencsejátékos blöffölt és nyert.

Béccsel ellentétben Prága nem fogadta hősként a nácikat. Amikor 1939 tavaszán bevonultak az országba, a Károly hídon nem tolongtak virágot dobáló támogatók, és nem bontottak Pilsnert sem ünneplésképpen.

Hitler elérte a politikai egyesülést Németország és Ausztria között, és a nyugat-európai nagyhatalmak ellenállása nélkül bekebelezte Csehszlovákia jókora részét. Elragadtatva sikereitől, úgy gondolta, hogy mivel sem a britek, sem a franciák nem tettek eddig semmilyen hatékony lépést a területszerzései ellen, ugyanilyen passzívak fognak maradni, ha megszállja Lengyelországot. De ehhez szüksége volt Sztálinra.

1939 augusztusában Hitler és Sztálin tíz évre szóló megnemtámadási egyezményt kötött, a hírhedt Molotov–Ribbentrop-paktumot. A Szovjetuniónak nyersanyagokkal kellett ellátnia a németeket, cserébe gyáripari termékeket kapott – többek között minőségi fegyvereket olyan neves gyártóktól, mint a BMW, a Porsche és a Krupp. Oroszország gyilkológépeit irigylésre méltóan előkelő jelvényekkel látták el.

Hitler és Sztálin titokban abban is megállapodott, hogy szétosztják egymás között Kelet-Európát, és Lengyelországot elfelezik. 1939. szeptember 1-jén a náci csapatok átlépték Lengyelország nyugati határát, és megkezdték az inváziót. Bár Nagy-Britannia és Franciaország két nappal később hadat üzent Németországnak, nem történt erőszakos közbeavatkozás. A lengyel hadsereg alulmaradt a német páncélosokkal, nehéztüzérséggel és Messerschmitt vadászrepülőgépekkel szemben.

1939. szeptember 17-én a Szovjetunió kelet felől megszállta Lengyelországot. Október 6-ra a felosztás teljes volt: Lengyelország megszűnt létezni, Ludmir pedig az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaságba került. A Szovjetunió és Joszif Sztálin uralma alatt találtuk magunkat. Ez az erőszakos elmebeteg volt a felelős a holodomorért, az ember okozta éhínségért Ukrajnában, amelyben 1932–1933-ban ukránok milliói haltak meg, miután a hatóságok betörtek a birtokaikra, és elvették a gabonájukat. És mégis, a családom, mint sok más Ludmirban élő zsidó és ukrán, megkönnyebbülten lélegzett fel, amikor a Vörös Hadsereg teherautói begördültek. Boldogok voltunk, hogy már nem az arrogáns, antiszemita lengyelek irányítottak, és reméltük, hogy a bolsevikok egyenlőségre törekvő ideológiája kevesebb korlátozást fog eredményezni az életünkben.

Egyesek áldozatul estek az új szovjet rendszernek. A zsidók nagyobb vállalkozásait elvették, a lengyel kormánytisztviselők elvesztették állásukat, a fiatal férfiakat pedig behívták a Vörös Hadseregbe. Számunkra és az ismerőseink számára kevés változott, a szüleim továbbra is vezethették különböző vállalkozásaikat. A testvéreim iskolai tanulmányaira viszont már hatással voltak: 1939. november 15-től bezárták a Tarbut iskolát, ahová addig jártak, és a héber nyelv oktatását szüneteltették. A bátyáimat egy városi iskolába küldték, ahol zsidókkal és nem zsidókkal együtt tanultak – oroszul. Ukrajna más részein a szovjetek állítólag deportálták, sőt kivégezték az aktív cionistákat és a gazdag zsidókat, de nem hiszem, hogy ez Ludmirban így történt. Túl kicsik és jelentéktelenek voltunk ahhoz, hogy azonnal felfigyeljenek ránk.