Ruby Saw

Lángra lobbant rózsa

Második kiadás

Ruby Saw – Lángra lobbant rózsa

© Ruby Saw 2026 © Book Dreams Kiadó 2026

Szerkesztők és szöveggondozók: Virgács József, Fáy Linett

Borító: Bárdos Melinda

Kép forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-414-0

ISBN Mobi: 978-963-586-415-7

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tracklist:

Active Child – Cruel World

Mahmut Orhan – Schhh feat. Irina Rimes (Mert Oksuz Remix)

Music for the Anti Hero – Dancing With Flames

Nathan Wagner – Trauma

Tommee Profitt feat. Fleurie – Remembrance

Tommee Profitt feat. Fleurie – Shallow

Sinego, CØDE – Nada (feat. Leonardo La Croix)

Elley Duhé – Love Me Hard

Elley Duhé – Middle Of The Night

„Az árnyékok fölém hajoltak, a kezem remegett. Megérintettem az arcát, éreztem a fájdalmát. A tűz feléledt, a szívem megolvadt, csak olvad.”

Ruby Saw

Rose

Az embereknek fogalmuk sincs arról, mit érez a másik. Az együttérzés szép dolog, de vajon tényleg tudod, min ment keresztül az, akire sajnálkozva nézel? Azért sajnálod, mert valóban érzed a fájdalmát, vagy csak azért, mert ezt láttad másoktól, ezt tanultad meg, ezt ismétli újra és újra a világ? Az igazság az, hogy igazán csak akkor tudsz együttérezni valakivel, ha ugyanazon mész keresztül. Erre pedig kevés az esély. Gondolkodj csak el ezen.

Senki sem értette, miért tette azt, amit tett. Egyszerűbb volt hidegvérű gyilkosnak bélyegezni, mint a tettei mögé nézni. Bedugták egy elmegyógyintézetbe, és kétszer ráfordították a kulcsot a cellájára.

Pedig nem volt bolond.

Az az ember, akinek egész életében csak fájdalom, csalódás és bánat jut, előbb-utóbb képtelenné válik arra, hogy teljes életet éljen. Neki bőven kijutott a rosszból. Az anyja mániákus hazudozó volt, aki sakkban tartotta, és elhitette vele, hogy mindig mellette marad, vigyáz rá, megóvja mindentől. Tévedett.

Úgy születünk, hogy szinte semmitől sem félünk, talán csak a tűztől. Az összes többi félelmet menet közben tanuljuk meg. Benne egyetlen fóbiává sűrűsödött minden: az ismeretlentől való rettegéssé. A monoton mindennapokat már megszokta. Nem lázadt, nem kiabált, csak csendben tűrt. Közben a lelke olyan volt, mint egy vízzel töltött léggömb: csak telt, telt, egyre nehezebb lett, míg végül elkerülhetetlenné vált, hogy kipukkanjon.

Gyerekkorában bántalmazták. Felnőttként is bántották. Testileg és lelkileg egyaránt. Egyre gyengült, egyre mélyebbre süllyedt, és lassan beletörődött, hogy így fog meghalni: nyomtalanul, jelentéktelenül, egy fekete foltként a világ szélén. Aztán a léggömb végül kipukkant.

Az igazság végig ott volt a szeme előtt, mégsem látta. Álarc mögé bújt. Ez volt a munkája is: minden egyes nap álarcot viselni. Csakhogy ezt az álarcot soha többé nem tudta levenni. Ráégett a húsára, az elméjére, a lelkére. Táplálta a fájdalom, a csalódottság, a bizonytalanság.

Aztán egy nap megelégelte. Megvédte magát.

Gyilkolt, hogy ő maradhasson életben.

Ezzel pedig szökőárat zúdított a városra. És miközben minden darabokra hullott körülötte, végre megértette a saját életét is. Az anyja hazudott neki. Az elméje hamis képeket gyártott, hogy elviselhetőbbé tegye a valóságot.

És ő végül letépte az álarcot.

Új személyiséget öltött magára. Mások gonosznak látták, pedig valójában az érzései formálták azzá, amivé lett. Nem rossz ember. Eszébe sem jutna bántani azt, aki valaha jó volt hozzá. Tudja, mit tett, tudja, hol húzódik a határ jó és rossz között. Nem az elméje romlott meg, és nem is valami sötét, gyógyíthatatlan kór emésztette fel. Egyszerűen túl sokáig nem figyelt rá senki, és amikor az igazság végül hirtelen, kegyetlen erővel tört fel benne, átmenetileg beleroskadt.

Sokan példaképként tekintenek rá. És talán igazuk is van. Harcos ő, aki annyi pofon, seb és veszteség után is képes volt feltápászkodni a földről, és továbbmenni. Nem sajnálni akarom. Egyetlen percig sem. Együttérezni sem akarok vele.

Csodálom. Csodálom azért, mert annyi minden után még most is, még így is élni akar.

***

Kinyitottam a kerítés ajtaját, majd teljesen kitártam, ezzel is jelezve, hogy szabad az út. Sötét volt, a hold magasan ragyogott felettünk. Az udvari lámpák sápadt fényében tökéletesen láttam az arcát, amely már nem tűnt megviseltnek. A tekintete büszkén fúródott az enyémbe, és ahogy ránéztem, mintha valami megmagyarázhatatlan erő költözött volna belém.

Körülöttünk hangosan ciripeltek a tücskök, aztán tompa beszéd foszlányai ütötték meg a fülemet. Biccentettem, jelezve, hogy ideje mennie, majd az erdő felé mutattam. Lassan bólintott.

Úgy haladt el mellettem, hogy a karja finoman az enyémhez ért. Átlépett a kapun, elindult, de két lépés után megtorpant. Megfordult, és visszasétált hozzám. Beletúrt félhosszú, barna hajába, majd mély levegőt vett. A szívem őrült erővel zakatolt. Szinte semmi mást nem hallottam, csak a lüktetését.

– Mit rózsának hívunk, bárhogy nevezzük, éppoly illatos – suttogta az arcomba.

Beleremegtem a hangjába.

– Jó vagy hozzám, Nancy. Még visszajövök érted.

Lesütöttem a tekintetemet, de ő a mutatóujját az állam alá csúsztatta, finoman megemelte a fejemet, és egyenesen a szemembe nézett.

– Köszönöm – mondta halvány mosollyal.

– Menj, kérlek – sóhajtottam, és a kezére tettem az enyémet.

Csak bólintott. Nem szólt semmit. Lassan leemelte a tenyerét az arcomról, aztán végül elengedett, és elindult.

Addig néztem utána, amíg teljesen el nem nyelte a sötétség. Csak akkor csuktam be, majd zártam gondosan vissza az elmegyógyintézet hátsó kijáratát. Elindultam a pihenő felé. Már éppen átléptem volna az épület küszöbét, amikor egy hangos kiáltás hasította ketté a csendet. A nevetése végigvisszhangzott a környéken, és úgy tűnt, mintha minden beleremegett volna.

Sosem volt beteg. A fájdalom tette ezt vele. Megszakadt a szíve.

És hamarosan a világ is beleremeg majd, mert elengedtem. Elengedtem Aiden Frasert...

Hetek, hónapok teltek el azóta, hogy kiengedtem a város szerinti pszichopatát. Pedig nem volt az. Én ebben sziklaszilárdan hittem. Nem hallottam felőle semmit, mégis folyton motoszkált bennem a kérdés, hogy vajon mi lehet vele, egyáltalán életben van-e még. A hírek csak arról harsogtak, hogy megszökött a felkelést szító bolond.

Nem volt bolond.

Csak egy összezavarodott ember, akit hatalmas trauma ért.

Végül is mindenkinek fel kell valahogyan dolgoznia azt, ami történik vele.

Este volt, és semmire sem vágytam, csak egy forró fürdőre és egy kiadós alvásra. Már attól is megkönnyebbültem egy kicsit, hogy másnap nem kellett dolgoznom. Kezdett sok lenni a kétségbeesett sikoly, a rengeteg elnyújtott én nem vagyok beteg, de leginkább az illatokból lett elegem. A klór, a szappan és a mosópor émelyítő elegyétől felfordult a gyomrom. Nővérként ennél sokkal cifrább dolgokat is elviseltem, mégis ezek voltak az én kriptonitjaim. Elég volt meglátnom a bolt polcán azt az ominózus mosóport, és máris öklendezni tudtam volna.

Ideje lett volna új munkahely után nézni. Akkoriban már teher volt bejárni a szanatóriumba. Nem akartam több szenvedő arcot látni.

Mióta elengedtem őt, teljesen más ember lettem. Úgy éreztem, végre tettem valamit a saját jövőmért. Maga a város alig érdekelt. Nem kötődtem hozzá, csak egy üres porhüvely volt számomra, amit otthonnak neveztem, de nem éreztem annak, és ahol érzelmek nélkül éltem.

Addig a napig.

A belvárosban béreltem egy kis lakást. Szerettem, mert nekem bőven elég volt, és a fenntartása sem került sokba. Időbe telt, mire valóban otthonossá tettem, de büszke voltam rá. Az ajtó előtt egy saját kezemmel fonott lábtörlő hevert, amibe minden alkalommal ugyanazzal a fájdalmas fintorral töröltem bele a cipőmet. A megszokott grimasz után a zárba csúsztattam a kulcsot, de az ajtó máris megmozdult.

Azonnal elkaptam a kezemet, és reszketve kezdtem kutatni a táskámban a gázspray után. Levert a víz. Aztán remegni kezdtem az ijedtségtől, mert egyetlen dolgot tudtam biztosan: valaki járt a lakásomban.

Néhány másodpercig még a küszöbön toporogtam, végül mély levegőt vettem, és benyitottam.

És ahogy szélesebbre tártam az ajtót, szó szerint leesett az állam.

Lassan löktem be a mutatóujjammal, és piros szín bukkant elő alóla, aztán még egy és egy újabb. Rózsaszirmok. Összevontam a szemöldökömet, majd beléptem az egyik lábammal.

– Hahó! Van itt valaki? – kérdeztem bizonytalanul.

Amivel azonban ezután szembesültem, hidegzuhanyként ért. Gyertyák. Mécsesek. Még több rózsaszirom. Néhány másodpercig csak álltam ott, és próbáltam értelmezni, mit is látok.

Valaki biztosan eltévesztette a házszámot, futott át az agyamon.

– Ez nevetséges! – emeltem fel a hangomat.

Átléptem a küszöböt, és becsaptam magam mögött az ajtót, de a spray-t továbbra sem engedtem le.

– Ki van itt, és mi ez a cirkusz?

Vadul forgattam a fejemet, tekintetemmel a betörőt keresve. Pillanatok alatt sikerült annyira felhergelnem magamat, hogy a félelem lassan átadta a helyét a dühnek. Meg voltam győződve róla, hogy valaki aljas tréfát űz velem. Már nem is attól tartottam, hogy betörtek hozzám. Sokkal inkább attól, hogy valaki szórakozik rajtam.

Beljebb mentem a nappaliba.

– Bárki is van itt...

A mondat azonban félbeszakadt.

Ismerős hang szólalt meg a hátam mögött.

– Mit rózsának hívunk mi, bárhogy nevezzük, éppoly illatos.

A spray kiesett a kezemből, és hangos csattanással a padlóra zuhant. Ahogy csak tudtam, megfordultam, de abban a pillanatban émelyítő vegyszerszag csapta meg az orromat.

Aztán minden elsötétült.

Lassan nyitottam ki a szememet, mintha nem is a saját ágyamban, a saját lakásomban feküdnék. Mire teljesen magamhoz tértem, minden a helyén volt. Az erkélyajtó nyitva állt, a függönyt lágyan lengette a szél, a résen át pedig beszűrődött a hold fénye és Fjols tompán vibráló ragyogása.

Csak álmodtam.

Valószínűleg annyira kimerültem, hogy az egész csak a tudatalattim szórakozása volt, gondoltam. Nem volt különösebben kedves tréfája az elmémnek, de elfogadtam. Lassan felültem, letoltam magamról a takarót, és kisétáltam a konyhába egy pohár vízért.

Tényleg álom volt.

A nappaliban katonás rend uralkodott. Megvontam a vállamat, aztán egy apró, fáradt mosoly húzódott a számra.

A rögeszmém lett.

Mit vettem észre benne, amit más nem? Miért én? Miért most?

Rengeteg kérdés kavargott a fejemben, és meglepő módon még a halántékom is lüktetni kezdett, de azt is a fáradtságnak tudtam be. Kivettem egy magas falú poharat a csepegtetőből, csordultig engedtem vízzel, majd nagyokat kortyoltam belőle. Aztán valami ingerelni kezdte az orromat. Furcsa szagot éreztem. Egy idegen, émelyítő aromát. Hatalmasat tüsszentettem, és utána még erősebben éreztem.

Nemcsak az illatát. Az ízét is. És akkor megláttam a földön heverő rózsaszirmot.

– Az nem lehet – kaptam idegesen a fejemhez. – Nem, ez nem lehet... Ez csak a fáradtság...