Fordította
Varga Zsuzsanna

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

HOW TO READ A BOOK by Monica Wood

Copyright © 2024 by Monica Wood

By arrangement with the Author. All rights reserved.

Hungarian translation © Varga Zsuzsanna, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Nyomta a Szekszárdi Nyomda Kft., Szekszárd

Felelős vezető Vadász Katalin igazgató

Szerkesztő Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Szijjártó Gabriella

Korrektor Kütsön Nikolett

Tördelés EMU Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 120 6

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Szeretett csapatomnak:

Sarah Braunsteinnek, Kate Christensennek,

Lewis Robinsonnak, Bill Roorbachnak

és a világszerte bebörtönzött nőknek

Tartalom

1 Violet

2 Frank

1

Violet

A LÁTOGATÓHELYISÉG ÉPPEN OLYAN funkcionális, állam által tervezett tér, amilyennek várnád. Jellegtelen, unalmas téglalap, mindkét végén tömör fal, kétoldalt pedig keskeny ablakok hosszú sora. Az egyik ablaksor Kintre nyílik, egy szögesdrót-csontvázra, ahol néha aranypintyek fénylenek, azon túl pedig göröngyös, lejtős mező van, tele ilyen-olyan zsombékokkal és amolyan bozótosokkal, amelyek színei változnak az év során. Azon a napon, amelyikre most gondolok, huszonkét éves vagyok, rövid idejű, mégis hosszúnak tűnő büntetésemet töltöm, a kékes hóval borított mezőből itt-ott halott szárak állnak ki, mint segélykiáltások.

A falak csupaszok, egyetlenegy plakátot leszámítva, amelyik bemutatja, mit kell tenni fulladás esetén. Bútor nincs, kivéve egy asztalt és tizenhárom karfa nélküli, seggtörő széket. Valójában két asztal van egymás mellé tolva, de nincs rajtuk semmi más, csak a papírunk, a tollunk és a tárgyalt könyv egy példánya. A helyiség színskálája a gittől a sebtapaszig terjed, de amikor mindannyian itt vagyunk, a szoba melegnek, belakottnak érződik.

A másik ablaksor a főfolyosó mentén fut végig, és annak a folyosónak a túloldalán egy másik ablaksor a kajáldára néz; nincs olyan fal az épületben, amelyiken ne lenne ablak. Még az ajtókon is van ablak. Mindent úgy alakítottak ki, hogy a magánszférának még a gondolata se vetődhessen fel.

Még mindig olyan tisztán látom magunkat: tizenkét kékbe öltözött nő, száraz kezünket összekulcsolva, széttárva, vagy dobolunk az asztalon, Könyves az asztalfőn, szolid, mosolygós zöld, méhecskemintás, gombos blúzában, és segít bennünket, hogy megvitassunk egy könyvet, amelyet utálunk. Úgy érzem magam, ahogyan a könyvklubban mindig. Ahogy szerintem mindannyian érezzük magunkat. Biztonságban.

A könyv címe Hegszövet, úgynevezett igaz történet egy híres szívsebészről, aki úgy nőtt fel, hogy földet kellett ennie. Szó szerint, egy kelet-texasi dzsuvás udvar földjét. Ha újságot olvasott, akkor büntetésül földet szórtak a zabpelyhére.

Dawna-Lynn kezdi, szokás szerint. Kócos haját a füle mögé tűri.

– Mit érdekel minket egy gazdag orvosnő, akinek legnagyobb tragédiája a New York-i tél?

– Hölgyem, a hó okozza a gondot – mondja Renee. – Térj észhez.

Mint közülünk a legtöbben, Renee és Dawna-Lynn is Maine-ben nőtt fel, és rossz néven veszik, ha egy híres szívsebésznő a kétcentis latyak miatt nyafog, miközben a kibaszott Ötödik sugárúton tolja az ikerbabakocsit.

Cicus azt mondja:

– Az lehetetlen, hogy valaki tizenhat éves koráig nincstelen, aztán híres szívsebész lesz.

Aztán Shayna:

– Az lehetetlen, hogy valaki tizenhat éves koráig nincstelen, aztán imádni való, gödröcskés arcú ikergyerekei lesznek.

Majd Jacynta:

– Nem mennék át az utca túloldalára, hogy leköpjem.

És Marielle:

– Kizárt, hogy a züllött szülei titokban műveltek és tehetségesek voltak.

És Dorothy:

– Mekkora hazug.

És végül Pöttöm Jenny:

– A tehetséget nem lehet elrejteni.

Automatikusan Dawna-Lynnre nézünk. Amikor először voltam körletgyűlésen, elénekelte az összes vicces dalt a gimnáziumi Guys and Dolls réges-régi előadásából, és még a fegyőrök is elröhögték magukat. A hatgyerekes, hólyagsérves Dorothy ténylegesen összepisilte magát. Én új voltam és rémült, és ez a show úgy megnevettetett, hogy hirtelen azt hittem, kibírom a következő huszonnyolc hónapot, és nem halok meg kétségbeesésemben. De nagyon szomorú is volt az egész, mert Dawna-Lynn-nek, akinek Showtime a beceneve, olyan Broadway-hangja van, hogy nem ez az élet járt volna neki. Ha egyszer így dönt, aztán meg amúgy, akkor most estélyiben pózolhatna a Tony-díjával, ahelyett, hogy rabruhában mórikálja magát a körletgyűlésen.

– Értelek benneteket – mondja Könyves. Mindig érti, amit mondunk, mert nyugdíjas irodalom-tanárnő, aki szereti az „élénk” vitákat. Ráadásul kedvel minket. – Viszont – teszi hozzá, mint mindig – ahhoz, hogy az olvasás során az empátiát is gyakoroljuk, segít, ha embertársainkként gondolunk minden könyv összes szereplőjére.

– Még azokra is, akiket nem értünk – mondja a hegyes állú Brittie, akinek olyan karikák vannak a szeme körül, mint egy szelíd mosómedvének.

Pöttöm Jenny végszóra hozzáteszi:

– Még azokra is, akiket nem szeretünk.

Desiree fejezi be:

– Még azokra is, akiknek a pokol összes tüzes szarkupacát kívánjuk.

Könyves, aki idősebb hölgy módján csinos, édes barack formájú arccal, hullámos, hamuszínű hajjal és kis tokával, széttárja a kezét.

– Látjátok? Nem is olyan nehéz ez.

Embertársainkról alkotott elképzelésével elméletileg nincs gond. Könyvesnek rengeteg elmélete van, különösen az együttérzéssel kapcsolatban. Mindazonáltal eléggé erőltetettnek találjuk, hogy a híres és sikeres szívsebészt beengedjük a mi embertársaink családjába.

Az alatt a másfél év alatt, amióta a könyvklubba járunk, Könyves mindenféle szerzőkkel próbálkozott, Virginia Woolftól Zadie Smithig, és mi mindegyikben találtunk kivetnivalót. Szeretünk rinyálni, mert fura módon erőt ad nekünk. Erre még nem jött rá Könyves.

Nem mintha nem lennének kedvenceink. A kedvenc időszakunk tavaly ősszel kezdődött, amikor azokat a klasszikusokat kértük, amelyeket a legtöbbünk olvasott a középiskolában, és így emlékeztünk rájuk. Mint a Ne bántsátok a feketerigót, az Egerek és emberek, A nagy Gatsby.

Olyan érzésünk volt, hogy ezek a könyvek a családtagjaink. Átsegítettek minket egy szörnyű télen – egy szívtelen télen, túl sok hóval, túl sok olyan nappal, amikor nem mehettünk ki az udvarra.

Az Ethan Frome volt az utolsó a sorban, és ezúttal más szemmel olvastam. A gyönyörű Mattie egy Ethannel történt szánkóbaleset után „mogorva” banyává változik. Alapvetően arról szól, hogy az élet szar, és aki megérdemli, az nem kapja meg a szerelmet.

A börtön előtt megbocsátóbb olvasó voltam.

– Az írónak azt a címet kellett volna adnia, hogy Ethan Frome, Isten szívből utál téged – mondta Dawna-Lynn akkoriban. Erre Könyves természetesen megkérdezte, hogy mit gondolunk Istenről, és a foglalkozás hátralévő részében erről beszélgettünk.

Minden pénteken két óra, könyvek, könyvek, könyvek, könyvek. A börtönből való kijutás után is megtarthatjuk majd őket, és ez nem kis dolog, egy nagy halom diadal az ágy alatt.

Ma a végén járunk annak az ocsmány télnek, és egy visszaemlékezésről beszélgetünk, amelyben a híres szívsebész először találkozik gyönyörű, pénzügyi menedzser férjével a lakóépületük liftjében. Mi már ismerjük ezt a fickót, akinek ellenszenves viselkedését az írónő huszonhét fejezeten keresztül nem veszi észre, de most visszatér az első találkozásukhoz, hogy megmutassa nekünk, hogy az életnek van formája, de azt a formát csak később látjuk meg.

Meg kell hagyni, ebben igaza van.

Aztán Shayna hirtelen megszólal, elmeséli, hogy egyszer a fiúja kidobta a ruháit a második emeleti lakásuk ablakán, mert mielőtt munkába indult, nem szopta le. Ezt hozza magával a könyvklub, ezt a váratlanságot, mert a könyvek olvasása, még az olyan idegesítőeké is, amelyek szerencsés emberekről szólnak, akik azt hiszik, hogy tragikus volt a gyerekkoruk, beszélgetésre késztet bennünket.

– Ezt az én fiúm is megcsinálta – mondja Desiree. A haja, annak ellenére, hogy egy hajfonatokból rétegzett torta, élettelennek és színtelennek tűnik. A szeme is élettelen és színtelen. – Harmadik emelet, a ruháim, plusz a táskám, plusz az elefántnippjeim, mindent kivágott az utcára.

Jacynta következik:

– Negyedik emelet: a ruháim, a táskám, anyám ékszerei.

– Velem is megtörtént – mondja Renee. – Ötödik emelet. Plusz a macskám. – Renee alacsony, sötét hajú és csinos, és nagyon-nagyon utálom, hogy kidobták a macskáját.

De ez gyakran előfordul. A játék neve: „Ki járt legrosszabbul?”, és a legtöbb sztori igaz.

Aztán jön Aimee. A kis Aimee, aki tizenkét évesnek látszik, egy reszkető kis mezei egér. Azt mondja:

– A férjem kidobta a gyerekemet. Kidobta a kisbabámat az ablakon. Nem igazán foglalkoztam a ruhákkal.

Könyves csak hallgatja. Azt hiszem, ezért jönnek elő ezek a dolgok. Feltesz egy „rávezető kérdést”, mint például az isteneset, aztán bla-bla-bla-bla, amíg „le nem nyugtat” minket, és kérdez valami mást.

Általában mire valaki bekerül a börtönbe, még ha olyan okból is, ami bekerült a hírekbe, már több hónap vagy még annál is több eltelt azóta, így vagy nem emlékszünk rá, vagy nem érdekel minket. De amikor az az Ok, hogy valaki kidobott egy csecsemőt az utcára (a csecsemő nem élte túl, és Aimee állandóan sír), az beleég az agyunkba. Tehát: néha tudjuk. Akárhogy is, az Okokról nem beszélünk. Az Azelőtt-ről beszélünk: a családunkról, a fiúnkról vagy barátnőnkről, a férjünkről, feleségünkről vagy a gyerekeinkről, ha vannak. Munkáról és hobbikról. Azokról az emberekről és dolgokról, amik hiányoznak nekünk Kintről (végtelen, végtelen, végtelen lista). Arról, hogy miket ettünk. Hol éltünk. Régi tévéműsorokról. Akiket szerettünk és utáltunk. Sohasem beszélünk az Okunkról, még ha mindenki tudja is, hogy mi az. Az enyémet tudják.

Ami Aimee-t illeti, az ő Oka valójában a férje Oka volt. A férj dobta ki a gyereket. Az úgynevezett pártatlan esküdtszék ezt nem hitte el. Képzeljétek magatok elé a tárgyalótermet: a férj jóképű építőmérnök. A feleség (Aimee) egy szánalmasan fiatal anya, aki olyan súlyos depresszióban szenved, hogy az ügyvédei még a fésülködésre sem tudják rávenni. Így kerül a feleség börtönbe, ahol a könyvklubban siratja a gyerekét, a férj pedig a Kinti oldalon köt ki, ahol egy hídépítési projektet irányít. Talán egy nap lesz egy másik gyereke, akit kidob egy másik ablakon, és akkor Aimee ügyét újratárgyalják, és többé nem hullik majd a haja. Mindannyian valahogy ebben reménykedünk, mert Aimee annyira apró és törékeny, picinyke verébcsontjai vannak. Ha egy pattanásos-sebhelyes szörnyeteg lenne kopasz foltokkal és óriási lengő mellekkel – neveket nem említek –, akkor mi is hinnénk az esküdtszéknek, mint mindenki más. Az emberek már csak ilyenek.

Könyves teljesen elhallgatott. A velem szemben ülő Desiree elkapja a tekintetem: O-ó.

Könyvesnek hívjuk. Könyves, a könyvklub vezetője. Az első napon Harrietként mutatkozott be. Természetesen csak a keresztnevén – az ezernyi szabály egyike –, de egy hónap sem telt el, és már tudtuk a vezetéknevét (Larson), az utcája nevét (Belmont) és az autója márkáját (Toyota Corolla, tengerészkék). Mostanra, másfél évvel később pedig már azt is tudjuk, hogy két lánya van, Annie és Ellen, akik Londonban élnek a családjukkal. Van egy unokahúga is, a halott húgának a gyermeke, aki Kaliforniában jár majd egyetemre, ami kis szívfájdalmat okoz Könyvesnek. A háza viktoriánus stílusú, mély ablakpárkányokkal, amelyet imád Tabsy, Könyves fekete-fehér, túlsúlyos, csak a lakásban élő, hányásra hajlamos macskája.

Nem szabadna tudnunk ezeket. A matekot tanító fickó, egy hústorony az állami főiskoláról, még az igazi keresztnevét sem árulja el nekünk, és mondott egy béna viccet az álnevekről. De Könyves, minden jól megtervezett kiosztmánya és a gépelt óravázlata ellenére úgy kezel minket, mint egy csoport lányt, akik csak beszélgetnek.

Könyves most gondolkodik. Székének háttámlájáról lóg ropogós vászonzsákja, amire az van írva, hogy EGYÉL, ALUDJ, OLVASS. Mögötte a látogatóhelyiség unalmas hátsó fala. Tőle balra a beáradó napfény, amely megcsillantja a ráncokat a kezén, amelyet tenyérrel lefelé tart az asztalon.

Előbb-utóbb mindenki abbahagyja – inkább előbb –, és ha én lennék Könyves, eszembe se jutna, hogy hetente egyszer idejöjjek azért, hogy hálátlan idiótákkal lógjak, akik amiatt siránkoznak, hogy milyen olvasnivalót választottam nekik. Eddig tizenöt könyvet hozott be, és egyiknek sem volt egyhangú sikere.

Könyves gyengéd és titokzatos tekintetének mozdulatlanságában örülök, hogy elolvastam ezt a tizenöt könyvet. Az itteni könyvtárban, te jó ég, nincs semmi más, csak romantika és kettős ügynökök. Nem mondhatom, hogy szerettem A nagy Gatsby-t, de néha egy-egy sziporkázó mondat tényleg villámként csap az emberbe.

Így hajtottunk tovább a halál felé a hűvösödő alkonyatban.[1]

Egy ilyen mondat elröpít valahová máshová arról a lepratelepről, ahol éppen olvasod. Vagy éppen orvul rád támad, és pontosan abba a lepratelepbe helyez, ahol éppen olvasod.

Könyves a kezét nézegeti. Talán azon gondolkodik, hogyan mondhatná el kedvesen és diplomatikusan, hogy elege van. De nem. Ehelyett leveszi az olvasószemüvegét, és azt mondja:

– Teljes hatvannégy évem alatt még egyszer sem dobta ki egy férfi a holmimat az ablakon.

Szinte hallani, ahogy a teremben felenged a feszültség, mintha elengedtek volna egy lufit.

– Szerencsés vagy, Könyves – mondja Jacynta, akiről a közelálló szemei miatt az lehet a benyomásunk, hogy örökké dühös és mogorva, pedig nem az.

Könyves azt mondja:

– Így van, Jacynta. Szerencsés vagyok.

– Nem mindenki szerencsés – mondja Cicus.

– Cicus, én olyan férfihoz mentem feleségül, aki szeretett engem.

– Az Lou volt – mondja Renee ízig-vérig francia-kanadai-maine-i dialektusban.

– Igen, Renee. A drága Lou.

– Viszont ő meghalt – mondja Marielle. Marielle, egy gyári munkás gyereke, húsos és gyengéd.

– Nos, igen, Marielle. De szép életünk volt.

– Ha az unokahúgod elmegy Kaliforniába – szól közbe Shayna –, már csak Tabsy marad neked

– Ó, de, Shayna, Tabsy igazán csodálatos férj – mondja Könyves, és mindannyian felnevetünk, mert valahogy mi magunk is beleszerettünk Tabsybe. És most már világos, hogy Könyves nem hagy itt minket.

Aztán visszatérünk a rendes kerékvágásba, és a szerencséről beszélgetünk, meg a könyvekről meg az életről, és arról, hogy a Hegszövet szerzőjének hibátlan ikrei miért nem érdemelnek negyvenezer dolláros óvodát.

– Ó, a fenébe – mondja Könyves. A faliórára nézve összeráncolja a homlokát, mintha annak egyetlen célja az lenne, hogy elrontsa a szórakozásunkat. – Már be is kell fejeznünk.

Ez a pillanat mindig váratlanul ér. Nyílik az ajtó, és bedübörög rajta a való élet. Üvöltés a sétaudvarról. Visszhangzik a vas, amint a fegyőr bejön az egyik ajtón, vagy távozik egy másikon. A kajáldából fémes csörömpölés hallatszik.

– Várjatok csak, mielőtt befejezzük, van számotokra egy meglepetésem – mondja Könyves, ami mindig egy új könyvet jelent. Az asztalra teszi a táskáját, és kiveszi belőle a köteteket. – A negyvenes években íródott, de elég modernnek fogjátok érezni. Regénynek szokták hívni, de valójában két novella.

Halk, helyeslő mormogás: a „novella” meglehetősen elegánsan hangzik, vagy legalábbis rövidnek.

– Egy testvérpárról szól, akik életük keresztútján állnak. Különböző, de egymással összefüggő keresztúton. A húg vagy hitválságon megy keresztül, vagy idegösszeomlást kap. Ugye, élvezetes lesz megvitatni, hogy melyik történik vele? – Kiosztja a példányokat: Franny és Zooey, írta J. D. Salinger.

A teremben kitör a lelkesedés, mert néhányan már ismerjük a szerzőt. Mint mondtam, szeretjük az ismerős dolgokat. – Az „azelőtti” dolgokat. Könyves tisztában van ezzel.

Felveszem az én példányomat, kicsit tartom. Szeretem a súlyát a kezemben, de minden könyv súlyát szeretem érezni a kezemben. Ez itt szép. Kicsi és vékony, egyszerű fehér borító, testes fekete betűkkel.

– Köszi, Könyves – mondjuk.

– És ne feledjétek – mondja Könyves –, ha a szereplők nem egészen olyanok, amilyennek szeretnénk…

– Akkor is az embertársaink – mondja Dorothy.

Mindannyian felállunk, hogy távozzunk, kezünkben most már két könyvvel, alul az, amit utáltunk, felül pedig egy új kezdet.

– Nyolcadikban olvastam a Rozsban a fogó-t – mondom Könyvesnek.

Brittie mondja: – Én is.

– A Rozsban a fogó ártatlanoknak való – mondja Könyves, miközben Roberts, a legrandább fegyőr az ajtó előtt ólálkodik, mert isten ments, hogy két másodperccel tovább tartson a könyvklub. – Ez pedig azoknak szól, akiknek van már egy kis élettapasztalata.

Ez tetszik nekünk. Olyan nők vagyunk, akik rendelkeznek már egy kis élettapasztalattal. Tudunk egyet s mást.

Az érzés addig tart, amíg ki nem érek a folyosóra, és akkor aztán ott vagyok. Azt kellene mondanom, hogy ott vagyunk. És a többes szám első személy alatt nemcsak a többi nőt értem, hanem a lelkeket is, akiket magunkkal hoztunk, láthatatlanok, de lebegő kísértetekként jelen vannak. Néhányan közülük élnek, valahol Kint, jelentősen, talán örökre megváltoztatva valamitől, amit mi tettünk. Néhányan közülük halottak, szintén valami olyan miatt, amit mi tettünk. Bizonyos napokon – a csendesebb napokon, amikor senkit nem írnak fel, nem ráncigálnak vagy vonszolnak be az Akváriumba, amikor a hely nem olyan, mint egy demencia osztály a Marson, hanem olyan, mint egy nyugodt kutyákkal teli állatmenhely – szinte látom őket, az Okainkat, apró füstös tömörülések a levegőben. Bizonyos értelemben olyanok, mint az őrangyalok. Őrzik a róluk való emlékezetünket. Közöttünk lebegnek, csendesen és panaszmentesen, nem hajlandók eltűnni.

Sötétedéskor, a priccsed csendjében szinte az ízüket is érzed, mint tűz után a hamut. Erről egyáltalán nem beszélünk. De tudjuk. Ezt tudjuk egymásról.

Az Okaink reggel találkoznak velünk, éjjel pedig suttognak nekünk. Az enyém egy ártatlan, gyanútlan, örökké hatvanegy éves nő, Lorraine Daigle. Ő most már a részemmé vált, az egyik csontomhoz horgolt csontszilánk lett belőle.

Este, miután ránk zárják a zárkaajtót, és elmondjuk az imáinkat, azt mormolom: – Jó éjt, Brittie –, és Brittie azt suttogja: – Jó éjt, Violet. Ezután, a saját fejem áldott magányában, gondolatban elsuttogom, hogy Jó éjt, Lorraine. Minden este gondolatban elsuttogom ezt. Huszonkét évesen még nem tudom, hány napot ad még nekem Isten, de ezt tudom: minden egyes nap végén gondolatban el fogom suttogni, hogy Jó éjt, Lorraine.

2

Frank

A tárgyalás gyötrelmei után – szánakozó pillantások az esküdtek páholyából, Lorraine utolsó pillanatainak többszöri, kíméletlen részletezése – Frank Daigle több mint egy évig elzárkózott, egyszemélyes esküdtszékként, miközben el kellett viselnie, hogy naponta felhívja Kristy, a lánya. Kristy azt hitte, hogy apja lebénult a gyásztól. Apa, menj sétálni, tanácsolta neki. Teljesen tönkrementél. Csak tedd egyik lábad a másik elé, szó szerint. Anya is ezt akarná.

Végül, már csak azért is, hogy elkerülje a lánya hívásait, minden reggel három kilométert gyalogolt Portland művészi hangulatú belvárosának félszigetére, ahová azelőtt ritkán merészkedett. A Coffee by Designnál macchiatót rendelt (Lorraine ezt sznobériának nevezte volna), és bevitte a Wadsworth könyvesboltba, ahol megvette a reggeli újságot, majd letelepedett egy kényelmes bőrkanapéra, és figyelte a napi történéseket: ahogy Jake a számítógépbe viszi a könyvrendeléseket; Robin az éppen örökbefogadásra váró macskát eteti; Marnie, az üzletvezető a rozoga könyves szekeret vonszolja a járdára.

Őt magát is meglepte, mennyire tetszett neki ez az új rituálé. Frank gyerekkorában sokat olvasott, és ennek a helynek pontosan olyan szaga volt, mint a könyvtárnak, ahová akkoriban járt, ugyanolyan roskatag polcokkal és könyvekkel megrakott, vastag lábú asztalokkal.

Körülbelül egy hónap elteltével kiesett a szekér egyik görgője.

– Utálom ezt a vackot – morgott Marnie. A rosszul összetákolt alkalmatosságnak három szintje volt, két oldalról megpakolt, kissé ferde polcokkal, és tele volt zsúfolva akciós könyvekkel.

Frank leeresztette az újságot.

– Nagyon gyengék a csapjai – mondta. – Nem meglepő.

– A pokolba ezzel a szekérrel. – Marnie-nak gyönyörű, mélybarna bőre volt, kedves, gyermeki szeme és sötét, aranyszínű csíkokkal tarkított, ruganyos haja.

– Az ajtaját is meg kellene javítani – mondta Frank.

Marnie gyanakodva nézte az ajtót.

– Azzal mi a baj?

– Lassan záródik. Ki tud szökni a macska. – Valójában ez már megtörtént, két macskával azelőtt, egy félfarkú, öngyilkosjelölt sziámival. Akkor Frank volt az, aki felpattant a kanapéról, és visszaédesgette az állatot az üzletbe.

– Azt hittem, az ajtók a saját tempójukban záródnak – mondta Marnie. – Hogy csak egyfajta sebességgel tudnak záródni.

Frank megrázta a fejét. Ezek közül a kölykök közül még egy kalapácsa sem volt egyiküknek sem.

– Továbbá – merészkedett tovább – vissza kellene szögelni a hátsó ajtó melletti szőnyeget is.

– Le akartam ragasztani.

– Nem – mondta Frank. – Szögelni kell. És a falakat is le kellene festeni.

Huszonöt órában állapodtak meg, minimálbérben, és csak amikor kezet ráztak, akkor döbbent rá Frank, hogy végig az volt a terve, hogy felvegyék a bolt ezermesterének.

Gyakran késve fedezte fel az ilyesmit. Tinédzserként meggyőzte magát, hogy amerikai focit játsszon, mert az apja, akit szeretett, azt akarta. Ugyan testileg védőnek lett volna alkalmas, de csak testileg; minden ütközés, minden szikrázó csattanás után elbizonytalanodott, mert Frank Daigle nem arra született, hogy bántsa az embereket. Lorraine a védőjátékosba szeretett bele, de Frank a szíve mélyén a csapat lelkésze volt. Frank megajándékozta Lorraine-t a szerelmével, türelmével, stabilitással és az egyetlen gyermekével. De kiderült, hogy ezek rossz ajándékok voltak.

Az új munka gyógyírnak bizonyult az ilyen gondolatokra; visszanyerte a céltudatosságát, amelynek elvesztéséről nem is tudott. Újra olvasni kezdett, és telerakott egy display polcot a kedvenceivel: Lee Child, Patricia Cornwell, Paul Doiron, akik szerinte átkozottul jó mesélők. És a macskák felügyeletét is átvette, a menhelyi állatokét, akik jól mutattak a nyilvánosság előtt, és a (frissen javított) kapuval ellátott ketrec ellenére szabadon járhattak-kelhettek. A bolt légköre megzabolázta érzelmei hullámzását, háttérbe szorította a múltat, a fiatalság hevületével keretezte napjait.

A lányának igaza volt – Frank pocsék állapotban volt –, bár az okokat illetően tévedett.

Ma éppen térdelve festett egy összerugdosott szegélyt a Magazinok és folyóiratok mellett. Mögüle udvarias torokköszörülés hallatszott, egy finom köhintés a használt könyvek felelősétől, Robintól, a szeplős Faulkner-rajongótól.

– Frank – mondta. – Van egy kis gondunk.

Frank szíve nagyot dobbant.

– Mi az?

– Borisz senkinek sem kell. – Robin teátrálisan az ablak felé mutatott, ahol a jelenlegi macska, egy fakó teknőcmintás nőstény usánka formában összegömbölyödve töltötte napjait a napfény sütötte ablakmélyedésben. – Már két hete itt van, és még csak rá sem kérdezett senki.

– Mi a baj vele? – kérdezte Frank. – Mármint a nevét leszámítva.

Robin együttérzéssel és aggodalmasan ráncolta az orrát.

– Meglehetősen büdös.

Frank a nyitott festékesdoboz tetejére tette az ecsetet, megtörölte a kezét, és felállt.

– Meg tudom fürdetni, ha ezzel végeztem.

– Ó, Frank, megtennéd? – Mostanra már Marnie is ott termett, keresztbe tett karral állt, mintha Borisz higiéniája is olyan probléma lenne, mint az összerugdosott szegély, amit csak Frank képes megoldani.

– A macskák utálják a vizet – emlékeztetett Robin mindenkit.

– A pincében elég nagy a mosogató – mondta Frank, és a gyanútlan Boriszra pillantott. – Bőven van hely a tangóhoz.

Robin úgy tapsolt, mint egy kisgyerek.

– Köszönöm, Frank!

– Ha már itt vagy – mondta Frank Marnie-nak –, azt ki kell cserélnünk. – Az üzlet egyik furcsaságára mutatott, egy formás, az idő vasfoga által kikezdett homályos, négyszög alakú üvegre, amelyet megmagyarázhatatlan módon a gyerekkönyvek helyiségének bejárata fölé szereltek, túl magasan ahhoz, hogy tisztítani lehessen, vagy át lehessen látni rajta. – Úgy gondolom, színezett üvegre, nagyon szép színben. Az üveglap körülbelül 40 x 40 centiméteres. Egyemberes munka.

– Legyen kék – mondta Robin. – Szeretem a kéket.

Marnie egyetértett, ahogy Frank minden javaslatával egyetértett, és amikor a fiatal nők visszatértek a saját feladataikhoz, Robin visszaszólt:

– Remekül néz ki ez a hely!

A fiataloknak persze fogalmuk sem volt arról, hogy ő túlképzett ehhez a munkához. Szakmai pályafutását tekintve negyvennégy évet a Pierce Machine Companynál töltött, szerszámkészítőként ment nyugdíjba, jó nyugdíjjal, bizsergő lábbal és sajgó háttal. Mindenféle hajóhoz, tankhoz és sugárhajtómű-alkatrészekhez gyártott szerelvényeket; a modern világ az ő munkájának gyümölcsétől morajlott, és munkájának nyomai meglátszottak a kezén. Az egyetlen alkalommal, amikor visszatért látogatóba a régi munkahelyére – közvetlenül a baleset után, egyfajta honvágyból –, azt látta, hogy a helyet tisztára suvickolták, mindent számítógép vezérelt, makulátlanul tiszta plexi üveglapok takarták el a termeléssel járó élénk rendetlenséget. A padló csillogott. Olyan volt, mintha Óznál járt volna, és úgy érezte magát, mint egy más színű ló.

De ezeknek a kölyköknek, akik tengernyi verset tudtak fejből, és egy földimalac mechanikai képességeivel rendelkeztek, szükségük volt rá. Ezermesterré történő lefokozása olyan érzéssel töltötte el, mintha hűvös levegő járná át a testét. Az első nap végére az ormótlan könyves szekeret suhanó diadallá változtatta.

Apa, terapeutára van szükséged.

Apa, többet kell mozognod.

Apa, kellene neked egy kutya.

De valójában munkára volt szüksége. Így hát Frank Daigle, aki egész életében egy gépműhely zajában fáradozott, most heti huszonöt órát töltött egy könyvesbolt tudós csöndjében. Mekkora egy „sznob” hely, és ő nagyon jól érezte magát ebben a sznobizmusban. Újra letérdelt, a nyitott festékesdobozból áradt az újrakezdés illata. Hálásan vette fel az ecsetet.

Megszólalt az ajtó fölötti csengő. Frank felemelte a fejét. De nem. Akár be is vallhatja: azt a bizonyos nőt várta.

A fiatalok imádták a csilingelő csengőt, és azt hitték, hogy a szökevény macskák miatt szerelte fel, bár igazság szerint kevés macska próbálkozott szökéssel. Borisz olyan mélyen aludt, hogy az emberek azt hitték, játékszer.

Nem, a csengőt nem Borisz miatt szerelte föl. Hanem önmaga miatt. És a várt nő miatt.

1  Wertheimer Gábor fordítása.