Borítószöveg

Jóvá tudja-e tenni az ember egyetlen nap alatt egy élet tévedéseit?

A harmincas éveiben járó Ethan gazdag, híres, jóképű pszichiáter. Keményen megdolgozott a sikerért. Boston szegénynegyedében nőtt fel, ahol kilátástalannak látta a jövőjét. Huszonharmadik születésnapján döntő lépésre szánta el magát: egy New York-i kiránduláson hátat fordított addigi életének, és egy forgalmas utca sarkán örökre eltűnt legjobb barátja és menyasszonya szeme elől.

Tizenöt évvel később Ethan szédelegve ébred manhattani luxusjachtján egy ismeretlen, vörös hajú nővel az oldalán, és kezdetét veszi egy őrült, rejtélyekkel teli nap, amelynek végén egy ismeretlen férfi lelövi. És ezután...

„Guillaume Musso ezúttal egy vérbeli egzisztenciális thrillert írt.” – Le Figaro

„A Sztárom a párom és az Időtlen időkig finom ötvözete.” – La Voix du Nord

Guillaume Musso a legnagyobb példányszámban eladott kortárs francia író. Regényeit több mint negyvenöt nyelvre fordították le. Művei a világ minden táján vezetik az irodalmi sikerlistákat, kiadók és filmproducerek versengenek értük.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Guillaume Musso: Je reviens te chercher

XO Éditions, 2018, Párizs

Copyright © XO Editions, 2018

All rights reserved

Hungarian translation © 2010, 2021 Tótfalusi Ágnes

Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Tillai Tamás

A 25. fejezetben szereplő tarot-kártyát Bagaméri Gergely tervezte
www.instagram.com/tarot_midnight/

ISBN 978-963-355-853-9

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa és Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

PROLÓGUS 1
Most vagy soha

Senki nem ad neked semmit. Neked kell elvenned.

MARTIN SCORSESE: A tégla című film

Az ember néha éppen azon az úton találkozik
a végzetével, amelyen el akarja kerülni.

LA FONTAINE

Képzeld csak el…

New York.

A Times Square nyüzsgő forgataga.

Kiabálás, nevetés, zene.

Popcorn- és hot dog illat, füstszag.

Neonfeliratok, óriáskivetítők, kivilágított táblák a felhőkarcolók homlokzatán.

A dugók, a taxik, a rendőrautók szirénái és dudakoncert.

És az egymást tipró, lökdöső tömeg. A turisták, zugárusok és zsebtolvajok szüntelen áradata.

Te is csak egy homokszem vagy a tömegben.

Huszonhárom éves vagy.

Két méterrel előtted, a járdán ott andalog a menyasszonyod és a legjobb barátod. A lányt Marisának hívják. A gimnázium első osztálya óta együtt jártok, hónap végére van kitűzve az esküvőtök. Jimmyvel még régebbi a kapcsolatod: együtt nőttetek fel Dél-Boston munkásnegyedében.

Ma este van a születésnapod. Marisa és Jimmy azért szervezte ezt a kis manhattani kiruccanást, hogy örömet szerezzenek neked, egy öreg, rozzant Mustangon tettétek meg az utat Bostonból idáig.

Még csak huszonhárom éves vagy, de a jövőd máris pontosan és reménytelenül rajzolódik ki előtted.

Meg kell vallani, amikor megszülettél, nem lökdösték egymást jó tündérek a bölcsőd körül. A szüleid egész életükben güriztek, de ez nem volt elég arra, hogy fizessék a tanulmányaidat, és az érettségi óta építkezéseken melózol Jimmyvel. Mindennapjaid cementeszsákok között telnek, az állványzaton, izzadságban úszva, a munkafelügyelő üvöltözése közepette.

A szórakozás? Bedobsz néhány sört munka után, elkíséred Marisát a hétvégi nagybevásárlásra, és hetente kétszer kuglizol a haverokkal.

Kicsit kábán hagyod magad sodortatni a tömeggel, felfelé bámulsz, hipnotizálnak a fények. A villogó fényreklámok autókat ajánlgatnak, amiket nem fogsz vezetni soha, órákat, amelyek tízszer annyiba kerülnek, mint a béred, ruhákat csoda szép nőkön, akik soha észre sem vesznek.

A jövőd? Egy szenvedélymentes házasság, két-három gyerek, a szakadatlan munka, hogy fizesd egy olyan ház jelzáloghitelét, amelyet még csak szeretni sem tudsz.

És tovább iszod a sörödet, kuglizol, és építed a világot Jimmyvel, de nem élsz benne igazán.

Még csak huszonhárom éves vagy, és máris beszippantott egy olyan élet, amelyhez nincs igazi közöd. Már jó ideje úgy érzed, hogy nem olyan vagy, mint a téged körülvevő emberek. Nem mintha lenéznéd a családodat vagy a barátaidat. Nem, másról van szó: állandó gyötrelemként éled át a megaláztatást, hogy szegény vagy. Ez az érzés nem gyötri sem Marisát, sem Jimmyt, akik szívesen mondogatják: „Lehet, hogy szegényen élünk, de legalább boldogok vagyunk.”

De olyan biztos ez?

Ki az, aki elhiszi, hogy az életnek nem egészen más az íze a sorompó túlsó oldalán?

Tovább-bandukolsz a sugárúton, névtelenül a névtelen tömeg közepén. Jimmy és Marisa időnként hátrafordul, feléd biccentenek, de te szándékosan egyre jobban lemaradsz tőlük.

Néhány hónapja szinte titokban könyveket kezdtél vásárolni. Egyre erősebb benned a vágy a felemelkedésre, hogy az eredeti közegedtől eltérő alapra építsd az életed. A walkmanedben Mozart és Bach váltotta fel a rapet és a soult. És az építkezésen, hiába gúnyolódnak a többiek, az ebédszünetben mindig szakítasz rá időt, hogy átfusd a The New York Times cikkeit.

A nap lenyugodni készül. Tovább merengsz az utca látványán. Fiatal pár lép ki nevetve egy luxusszállóból, beülnek egy élénkvörös kabrióba. Mint egy divatkatalógusban, hófehér a foguk, és árad belőlük a tipikusan New England-i felszabadultság és elegancia.

Mindaz, amiben neked nem lesz részed soha.

Ebben az országban, ahol szívesen mondogatják, hogy mindenki a maga szerencséjének kovácsa, úgy érzed, nem vagy a helyeden. Az éjszaka csendjében gyakran eljátszadoztál már a gondolattal: nulláról indulni, mindent hátrahagyni, és folytatni a tanulmányaidat, hogy te is megkaparintsd a részedet az amerikai álomból.

De ehhez szakítanod kellene az egész közegeddel, a családoddal, a menyasszonyoddal, a barátaiddal, és tudod jól, hogy ez lehetetlen.

Tényleg lehetetlen?

Ebben a pillanatban az Ötvenedik utca sarkán álló öreg hot dog árus bekapcsolja a rádiót, amely egy rockadóra van állítva. A járdát hirtelen betöltik Elvis Presley klasszikusának, az „It’s Now or Never”-nek a hangjai.

Most vagy soha.

Éppen egy újságosbódé mellett mész el, tekinteted a The New York Times címlapjára esik. Mi játszódik le ebben a pillanatban a fejedben? Mi szüli az őrült fogadalmat?

Egyszer majd az én fényképem lesz ezen a címlapon.

Tizenöt év múlva én leszek a címlapon. Esküszöm.

Felméred a horderejét annak, amit tenni akarsz? Tudod-e, hogy egészen a halálodig minden éjszaka eszedbe jut majd ez a nap?

A nap, amikor egyetlen vonással áthúztad az egész életedet.

A nap, amikor elhagytál mindenkit, aki szeret.

A nap, amikor abban a reményben, hogy mindent megnyerhetsz, mindent el kellett veszítened.

Most vagy soha.

A turisták tömegébe merülve kihasználod a forgalom pillanatnyi megtorpanását, és átsurransz a széles sugárút túloldalára.

Sem Marisa, sem Jimmy nem vette észre.

Most vagy soha.

A menyasszonyod fél perc múlva hátrapillant, de addigra te már eltűntél.

Mindörökre.

Pontosan fél perc múlva a legnagyobb és legkülönösebb kihívás előtt fogsz állni.

Valaki mássá kell lenned, mint aki vagy.

PROLÓGUS 2
Egy szerelem vége

Én szerettelek téged, te szerelmes voltál belém.
A kettő nem ugyanaz…

Részlet FRANÇOIS TRUFFAUT Egy nő című filmjéből

Tíz évvel később

Kis kávézó a West Side-on, a Broadway és az Amsterdam Avenue között.

Tompított, meleg hangulat. Sötét bőrrel bevont, kényelmes székek, a helyiség közepén hosszú, csillogó krómacél pult. A teremben fahéj, vanília és méz illata terjeng.

Egy stewardess-egyenruhát viselő fiatal nő ül veled szemben.

Céline Paladino.

Mandzsettájával törölgeti arannyal pöttyözött zöld szeméből ömlő könnyeit.

Valamivel több mint egy éve ismered őt. A kéthetenkénti Párizs–New York-utak ritmusára lüktető, Atlanti-óceánon átívelő szerelem.

Céline a szerelem, amelyet már nem is vártál. Valószínűtlen villámcsapás, amely kegyelmi állapottá nyúlt, és egy eddig ismeretlen világba vezetett el.

Logikus, hogy neked kellene a legboldogabbnak lenned a világ összes férfija közül.

De te nem vagy olyan, mint a világ összes férfija.

És már tudod, hogy egy napon el fogod veszíteni őt.

És ez a nap a mai nap.

Hiszen bár minden múló pillanattal egyre szerelmesebb leszel, a szerelem sebezhetőbbé is tesz, és ezt nem tűrheted. Még abban a stádiumban vagy, amikor nem tudod, hogy az ember lehet úgy is érzékeny, hogy nem válik törékennyé is egyben.

Meg azután biztos vagy benne, hogy a szerelmi történetetek félreértésen alapul: Céline csak azért szeret téged, mert nem ismer igazán. Egy szép napon majd felnyílik a szeme, és megismeri az igazi természetedet, vagyis hogy mocskos, törtető alak vagy.

De nem ez a lényeg.

A lényeg, hogy egy belső hang állandóan azt hajtogatja: ha igazán szereted Céline-t, el kell hagynod, mert melletted veszélyben van.

Honnan ez a titokzatos előérzet? Fogalmad sincs róla, de annyira betölt, hogy kénytelen vagy komolyan venni.

Még egyszer, utoljára Céline-re nézel. Könnyei a csokoládétortára csorognak.

Pedig amikor belépett a kávéházba, ahol találkozni szoktatok, ragyogott, olyan boldog volt a hírtől, amit hozott: kinevezték az Air France manhattani irodájába.

– Végre összeköltözhetünk, lehet egy gyerekünk…

Hirtelen visszahúzódtál a csigaházadba. Hogy összeköltözzetek? Még nem vagy rá készen. Hogy gyerek? Egy egész sor érvet vágtál Céline arcába, hogy miért nem jó ötlet a gyerek: a gyerek a vágy halálát jelenti, nagy felelősség, és amúgy is, téged halálra idegesít, amikor az anyaságot mint valami felsőbbrendű erényt magasztalják…

Céline egy ideig állta a csapást, majd egy szívet tépő másodpercre teljesen elnémult. Ez már sok volt. Alig tudtad elviselni a fájdalmát, majdnem felálltál, és a karodba zártad, de az alattomos belső hang újra rázendített az elcsépelt nótára:

Ha Céline-nel maradsz, meg fog halni.

Így inkább kerülöd a tekintetét, és kibámulsz az esőben tülekedő gyalogosokra.

– Akkor hát vége? – kérdi Céline, és feláll.

Nem mersz felelni, csak bólintasz.

*

Két hét múlva megint elmész a kávéházba. Az egyik pincér egy borítékot nyújt át neked, rajta Céline finom betűi. Ellenállsz a vágynak, és nem bontod fel a levelet. Egyszerűen csak hazamész, és nem vagy biztos benne, hogy képes leszel úrrá lenni ezen a zűrzavaros helyzeten. Ezután berámolod egy kartondobozba a kevéske holmit, amelyet Céline nálad hagyott, és még őrzi az ő nyomát: néhány ruhadarabot, egy piperetáskát, egy Cacharel parfümöt, a Belle du Seigneur papírkötésű kiadását, egy Aragon-verseskötetet, egy Nina Simone-CD-t, egy Modigliani-reprodukciót, az Egy téli szív című film plakátját, egy szarufésűt, egy japán teáskannát és az utolsó levelét, amelyet nem bontottál fel…

A Greenwich Village-beli New York-i Egyetem mögötti kis lakásodból lemész az utcára, és tettetett lazasággal bedobod a kartondobozt a túlsó járdán álló kukába.

Azután az éjszaka kellős közepén megint lemész a hideg utcára, és kihalászod a levelet. Soha nem fogod felnyitni, de mindig nálad lesz, mintegy Céline jelenlétének illúziójaként.

Ami talán azt bizonyítja, hogy mégsem vagy olyan szemét alak.

*

És csak múlnak az évek.

Egy év, két év… öt év.

Részed lesz a társadalmi felemelkedésben, amelyről álmodtál: hírnév, sportkocsik, utazás első osztályon, manökenek az ágyadban, a pofád a tévében…

És ahogy múlik az idő, elhiteted magaddal, hogy elfelejtetted Céline-t.

De nélküle…

Mindig egyedül érzed magad.

ELSŐ RÉSZ
Menekülés

1
Azon a napon…

Az igazi ellenségeink bennünk laknak.

BOSSUET

Manhattan

2007. október 31., szombat

7 óra 59 perc 57 másodperc

A Hudson folyón kikötött luxusjachton Ethan Whitaker kihasználja az utolsó három, alvással töltött másodpercet.

Nagyon mélyen alszik, az álmok országának ködében lebeg, amelyet hamarosan el kell hagynia, hogy megéljen egy rémálomszerű napot.

7 óra 59 perc 58 másodperc

Még két másodperc.

Ebben a pillanatban még semmi nem indította be azt a különös utazást, amely a rejtelmek és a szenvedés mélyére veti majd őt. A titkos, magányos zarándokutat, amely össze fogja törni, mégis újjászületik tőle, és szembesíti őt legnagyobb félelmeivel, legmélyebb megbánásaival, legőrültebb reményeivel.

Egészen biztosan tudják, hogy mi lakik a lelkük mélyén?

És ha nem biztosak benne, mit adnának meg érte, hogy megismerjék önmagukat?

7 óra 59 perc 59 másodperc

Az ébredés előtti utolsó másodperc.

És ha mindenki valami olyasmit hajszol, ami már régen az övé?

8 óra 00 perc

Felriadás.

Ethan találomra kinyújtotta a kezét, és az ébresztőóra után tapogatózott, de csak néhány másodperc múlva sikerült elhallgattatnia a csengést. Általában felélénkítette, ma kínszenvedést okozott neki. Csak lassan sikerült a felszínre bukkannia, lázasnak érezte magát, és úgy kifulladt, mint valami komoly erőfeszítés után. A torka kiszáradt, mintha már több napja egy kortyot sem ivott volna. Hányingere volt, és erős fájdalom nyilallott rajta végig a fejétől a talpáig. Megpróbálta kinyitni a szemét, de erről hamar le kellett mondania: a szemhéját mintha sebek borították volna, a feje majd szétrobbant, és egy láthatatlan fúrógép brummogott a koponyájában.

Vajon milyen tegnapi kicsapongásért bünteti a szervezete?

Megpróbálta csillapítani a heves szívdobogást, majd emberfeletti erőfeszítés árán kinyitotta a szemét. Lágy fény áradt be a kis jacht kerek ablakain, és ragyogó sziporkákat gyújtott a világos faburkolaton. A tágas, kényelmes kabin a hajó egész szélességét elfoglalta. Berendezése – a dizájn és a technológia keveréke – fényűzést árasztott: hatalmas franciaágy, a lehető legmodernebb hifiberendezés, letisztult vonalú bútorok.

Az ágy szélén összekuporodva fekvő Ethan lassan magához tért, és hirtelen megérezte, hogy van mellette valaki. Gyorsan megfordult, és pislogott néhányat.

Egy nő.

Na, még ez is!

A nő teljesen betekerte magát a szatén ágyneműbe, csak a halvány szeplőkkel borított válla látszott ki.

Ethan föléje hajolt, és hosszúkás, finom vonású arcot pillantott meg, amelyet részben eltakartak a párnára zuhatagként omló vörös hajfürtök.

Ismerem?

Ethan a szörnyű migrén ellenére megpróbálta felidézni, ki ez a nő, és milyen körülmények között kötött ki az ő ágyában, de…

Semmi.

A fejében nem volt más, csak üresség. A memóriája olyan volt, mint egy számítógépprogram, amely nem hajlandó betölteni a kívánt adatokat. Ethan előbb megzavarodott, majd megsokszorozta az erőfeszítéseit: emlékezett rá, hogy tegnap késő délután eljött a munkahelyéről, majd beugrott a Socialistába, a West Street egyik új, felkapott bárjába egy pohár italra. A 40-es évek Havannáját idéző Cuba Libre-hangulatban megivott egy mojitót, aztán egy másodikat, majd egy harmadikat… Majd… nincs tovább. Hiába erőlködött, nagy bosszúságára meg kellett állapítania, hogy semmilyen emléke nem maradt a tegnapi estéről.

A jó életbe!

Egy pillanatra felmerült benne, hogy felébreszti a szép szendergőt, abban a reményben, hogy ő talán felfrissíti a memóriáját, de hamar elvetette ezt az ötletet – nem volt kedve a viharosnak ígérkező beszélgetéshez.

Nesztelenül kikászálódott az ágyból, és tántorogva elindult a fürdőszobába vezető rövid folyosón. A zuhanyfülkét trópusifa-lemezek borították, a berendezése olyan volt, mint egy szaunáé. A csapot gőzfürdő üzemmódba állította, és a forró gőz azonnal elárasztotta az üvegkalitkát.

Ethan a két kezébe fogta a fejét, és a halántékát masszírozta.

Ne ess pánikba!

Ez az emlékezetkiesés elbizonytalanította. Utálta a gondolatot, hogy elveszítheti önmaga fölött az uralmat. Élj felelősen, urald az életed folyását: könyvekben, előadásokon és tévéadásokban állandóan ezt hangoztatta.

Azt tedd, amit mondok, és ne azt, amit teszek.

A pánik fokozatosan elpárolgott. Másnapos ábrázatát látva nem kellett médiumhoz fordulnia ahhoz, hogy megértse a tegnap este történteket: körbejárt egy csomó bárt, ennyi. Egy alaposan elázott (talán néhány csík fehér porral megédesített) este. És a lány? Egy manöken, akivel egy bárban találkozott, és nyilván akkor csábította el, amikor még észnél volt.

Az órájára pillantott, megijedt, hogy milyen késő van, a forró gőzt jéghideg zuhanyra állította át, mert azt remélte – bár nem igazán hitt benne –, hogy a hősokk talán felébreszti az emlékeit.

*

Ethan a szobába lépve megállapította, hogy a titokzatos ismeretlen még mindig ökölbe szorított kézzel alszik. Megtorpant, elbűvölte a fehér bőr és a rézszínű hajzuhatag kontrasztja. Törülközés közben szemügyre vette a földön heverő női ruhadarabokat: Victoria’s Secret fehérnemű, fekete Dolce & Gabbana ruha, egy pár kristályokkal kirakott Jimmy Choo…

Csupa első osztályú holmi.

Valami határozottan nem stimmelt: ez a lány túl szép, túl elegáns, hogyan felejthette el, hogy elcsábította?

Ethan egy monogramos kistáskát talált, ez lehet a lány retikülje. Lelkifurdalás nélkül átvizsgálta a tartalmát. Nem talált benne személyit vagy jogosítványt, ami fényt deríthetett volna az alvó lány kilétére. Csak egy napszemüveg volt benne, egy púdertartó, két százdolláros, egy kis, kettéhajtott boríték, amelyben valószínűleg kokain lehet. Nyugtalanul becsukta a táskát.

És mi van, ha ez egy call-girl?

Ethan kénytelen volt megvizsgálni ezt az eshetőséget is. Bár amúgy nem kételkedett a férfiúi vonzerejében. Igazán nagy hatással van a nőkre, de nem akkor, amikor részeg, mint a disznó, hajnali négy van, és nem emlékszik semmire.

Bár…

Amióta híres lett, gyakran szerepelt a tévében, és milliókat érő jachton lakott, nem kellett kezét-lábát törnie, hogy „felcsípjen valakit”. Ez a hírnév egyik jó oldala, ezt pontosan tudta, még ha olykor szomorúnak találta is a dolgot.

Mindenesetre ha ez a lány hivatásos, fizetnie kell neki. De mit kóstál egy ilyen „szolgáltatás”? Ezret? Ötezret? Tízezret? Halvány fogalma sem volt róla.

Végül a köztes megoldás mellett döntött, és négy ötszáz dollárost csúsztatott a borítékba.

Jól látható helyre, az éjjeliszekrényre tette. Tudta, hogy nem valami dicsőséges megoldás, de így megy ez. Így működik az élet. Szívesen adott volna ráadásul még valamit, egy becsületes magyarázatot, de már így is késésben volt, lemondott hát róla. Nem jutott rá ideje. Egyébként jó néhány éve nem volt már ideje „magyarázkodni” a nőknek. Valaha másképpen ment ez. Valaha ő is valaki egészen más volt. De az már régen volt. Elűzte a feltoluló emléket. Azt a női arcot. Miért gondol rá éppen most, amikor már évekkel ezelőtt új fejezetet nyitott? Megint az órájára nézett, felment a felső fedélzetre, és meg volt győződve róla, hogy sikerült annak rendje-módja szerint lezárni ezt a kétes történetet.

*

A szalon a krémszínű bőrkanapéjával és a panorámaablakaival minőségben nem maradt el a jacht többi helyiségétől: elegáns volt, csupa fény. A komoly és funkcionális konyha natúr színű tölgyfa és lakkozott üveg étkezősarokban folytatódott.

Ethan felkapott egy kölnisüveget, amely két fénykép között állt; mindkét képen ő volt látható, az egyiken Barack Obama, a másikon Hillary Clinton társaságában. Befújta magát a férfias, dohány- és nyersbőr illatú parfümmel. Szerette kiemelni „férfias” oldalát, ő nem tartozott azok közé, akik a kor szellemének engedve énjük nőies oldalát hangsúlyozták.

Micsoda hülyeségek.

Aznap reggel fontos felvétele volt az NBC-nél, tehát kifogástalanul kellett kinéznie, mindenben megfelelve a gondosan felépített képnek: az együttérző, emberséges terapeuta, aki a szakmájában a következetesnél is következetesebb, de megjelenésében cool, afféle hibrid Freud, Teréz anya és Georges Clooney között.

Az akasztós szekrényből elővette kedvenc öltönyét: egy gyapjúselyem Pradát, hozzá egy Oxford inget és egy pár Santoni cipőt.

Soha ne mozdulj ki négyezer dollárosnál olcsóbb cuccban otthonról.

Ezt a szabályt kell követnie annak, aki jól öltözöttnek kíván látszani.

A tükör előtt begombolt egy gombot a zakóján – Tom Ford szerint így rögtön tíz kilót veszít az ember –, és felöltötte természetes laza külsejét; azt az arcát mutatta, amelyet tavaly alakított ki, amikor a fényképe megjelent a Vogue New York-i hírességekről szóló számában. Óragyűjteményéből kiemelt egy Hamptont, és Burberry kabáttal koronázta meg a művét.

A lelke mélyén pontosan tudta, hogy mindez a luxus az égvilágon semmit nem jelent, sőt, hogy egy kicsit röhejes is. De Manhattanben vagyunk! És Manhattanben nagy gondot kell fordítani a csomagolásra, mivel manapság minden csak látszat.

A konyhában elmajszolt egy fél bagelt, majd kilépett a fedélzetre, ahol azonnal végigszántott a haján a New York-i öbölben fújó friss tengeri szél. Feltette könnyű, ergonomikus napszemüvegét, majd egy percre megtorpant, és megcsodálta a felkelő napot.

Nem sokan tudtak a kis North Cove-i kikötő létezéséről. Két lépésre a Battery Parktól és a Ground Zerótól csodálatos kis zárvány volt a város szívében. A négy gránit- és üvegtorony közé beékelődött World Financial Center egy elegáns tér mellett állt, ahol egy lenyűgöző üvegtető télikertet oltalmazott, amelyben nagy pálmafák álltak.

Fülükön iPoddal, a legújabb divatú sportöltözékben kocogók egy csapata itt fejezte be a reggeli testedzést, tekintetüket az Ellis Islandre vagy a Szabadság-szoborra függesztve. Ethan rágyújtott, már csak azért is, hogy dacoljon velük, és összedörzsölte a tenyerét, mert fázott a keze. Bár az elején alig lehetett észrevenni, erősen fújt a szél, ő azonban szerette az első friss őszi szeleket. Felnézett, és magányos, nagyon alacsonyan szálló vadlibát pillantott meg. Ezt jó előjelnek tekintette.

Igaz, hogy különösen kezdődött a reggel, de most úgy érezte, újjáéledt, és kész szembeszállni az élettel. Nagy nap lesz a mai.

– Jó napot, Mr. Whitaker – mondta a kikötőőr, amikor Ethan a kis parkolóba lépett.

De Ethan nem felelt. Földbe gyökerezett a lába az autója, egy legújabb márkájú, ezüst-fekete, nagyragadozót idéző Maserati kupé előtt, és dühösen megpróbálta felmérni a kár mértékét: a hűtőrács behorpadt, az autó bal első oldala összetört, az egyik abroncs benyomva, és az ajtó is komolyan megkarcolódott.

Ez nem lehet igaz!

Nem emlékezett semmiféle balesetre. Amikor legutóbb az autóba ült, a karosszéria csillogott, mint a gyémánt, kirajzolva a tökéletesen hajlékony vonalakat.

Ethant egy pillanat alatt megint elöntötte a forróság. Valami komoly dolog történt az éjjel. Valami, amiről a leghalványabb emléke sem maradt.

Nem, szokás szerint fölöslegesen idegeskedsz. Részeg voltál, és nyilván elsodortál egy korlátot. Csak ennyi.

Már hétfőn elviszi a Maseratit a szervizbe, és vadonatújan fogja visszakapni. Bele fog ugyan kerülni tíz-húsz ezer dollárjába, de a pénz nem probléma.

Kinyitotta az ajtót, és beült az értékes fából és finom varratú, olasz bőrből készült puha fészekbe. A luxus édes illata egy pillanatra elringatta ugyan, de ez nem tartott sokáig. Bánta már, hogy nem ébresztette fel a mellette alvó vörös hajú nőt. Ha jobban belegondol, talán ő az egyetlen ember, akitől megtudhatná, mi történt az elmúlt éjszaka.

Habozott, majdnem visszament a jachtra, ám végül letett róla. Igazán tudni akarja? Nem volt benne biztos. Ez már a múlthoz tartozott, és Ethan tizenöt év alatt megtanulta, hogy ne terhelje magát túlságosan a múlttal.

Elfordította a slusszkulcsot, és már éppen elhagyta a parkolót, amikor bizonytalan kép zavarta meg az elméjét, és a képet őrjítő gondolat követte. A fiatal nő a rézvörös fürtjeivel…

…és ha halott?

Nem, ez képtelenség. Hogy jut ilyesmi eszébe? Pontosan emlékezett, hogy érezte a nő édes, langyos leheletét. Majdnem biztos volt benne.

Majdnem, de nem teljesen…

A keze ökölbe szorult, a kormányra csapott.

Összevissza beszélsz!

Már megint úrrá lett rajta a paranoia. Ez a szorongás a sikerrel és a pénzzel együtt érkezett az életébe. A félelem táplálta, hogy egyetlen pillanat alatt mindent elveszíthet, amit tizenöt év alatt megszerzett.

Legyen már vége, hogy ilyen őrült agyszüleményekkel mérgezed az életed!

A fejében megszólaló normális hang úgy hatott rá, mint az elektrosokk, és szinte egy csapásra elsöpörte a rossz gondolatokat és az idegességet.

Most már tényleg kihajtott a parkolóból, és a gázra taposott a puszta örömért, hogy meghallja a nyolchengeres, négyszáz lóerős motor hördülését.

Márpedig ez jó nap lesz!

Ebben biztos volt.

Nagy nap.

Őrült nap.

2
A férfi, aki nagyon siet

Azt tudom, mi elől menekülök.

Csak azt nem tudom, mit keresek.

MONTAIGNE

Manhattan

Október 31., szombat

8 óra 53 perc

Az utastér tizenegy hangszórójából kristálytisztán szóló Jimmy Hendrix-gitárakkordok belehasítottak a motor tompa, békés brummogásába.

Ethan gyorsan áthajtott a hét közben oly nyüzsgő, de most, szombat reggel szinte kihalt üzleti negyeden, majd elindult a Midtown felé.

Nem kellett hozzá sok, hogy visszanyerje a magabiztosságát. A gyorsaság, a kék ég, a felhőkarcolók ablakaiból visszaragyogó napfény mind-mind New York dicsőségét hirdette.

És Ethan imádta New Yorkot.

A város, ahol az ember otthon érzi magát, ha a semmiből érkezett.

Ám ma reggel nem volt rendjén valami. Az utcák valahogy művinek látszottak, mint egy film díszletei, mintha ez nem a megszokott New York lenne. Ethan összevonta a szemöldökét, a gyalogosokat, az autókat, az épületeket kémlelte, de nem sikerült rájönnie, mi az, ami nem stimmel.

Idegesen bekapcsolta a rádiót, és keresett egy helyi adót:

Több ezer taxisofőr lépett sztrájkba ma reggel Manhattanben negyvennyolc órára, így tiltakozva a városházi tervezet ellen, amely kötelezővé kívánja tenni a GPS és a bankkártyaterminál beszerelését a járművekbe…

Tehát ez hiányzott a díszletből, és ennek köszönhető, hogy olyan folyamatos a forgalom! A legendás sárga járművektől megfosztva Manhattan mintha elveszítette volna egyéniségének egyik fontos összetevőjét.

…a sofőrök szerint ez a rendelkezés támadást jelent a magánélet ellen, hiszen a magas beszerelési költségek mellett azt is lehetővé teszi a hatóságok számára, hogy nyomon kövessék a helyváltoztatást. A TCL szerint jelentős, majdnem 100%-os lesz a sofőrök részvételi aránya a sztrájkban, amely komoly fennakadásokat fog okozni. Máris hosszú sorok kígyóznak a Kennedy és a newarki repülőtér, valamint a Pennsylvania Station előtt…

Ethan rápillantott a műszerfal órájára, és vágott egy grimaszt: a híres reggeli televíziós show, a Saturday in America élő felvételére várták. Népszerű adás volt, hétvégenként több mint hatmillió tévénéző volt kíváncsi rá. Valahányszor szerepelt a műsorban, könyvei és DVD-i eladási mutatója a sokszorosára emelkedett, a tanfolyamaira és előadásaira való várakozási idő több hétre nyúlt.

Ethan három évvel ezelőtt lett híres médiaszemélyiség, szinte egyik napról a másikra. Bár néha „doktornak” szólították, nem volt orvos. Nagyon szeretett volna orvosi tanulmányokat folytatni Seattle-ben, de négy egyetemi év után megértette, hogy ez tévútra vinné. Az orvosi egyetem túl drága volt, és túl hosszú lett volna a képzési idő. Egyébként az orvosok világa nem is igazán érdekelte, és nehezen tudta magát elképzelni egyszerű orvosként, amint egész életében reumás és fejfájós betegeket kezel.

Ezzel szemben nagyon vonzotta minden, ami távolról vagy közelebbről kapcsolatos volt a pszichológiával. Igen hamar ráébredt, hogy jól forog a nyelve, és hatással van az emberekre. Miért ne állíthatná ezt a tehetségét valami olyasmi szolgálatába, ami szenvedélyesen érdekli, például az emberi lélek rejtelmeinek szolgálatába? De mivel gyakorlatias volt, és boldogulni akart az életben, hasadékot keresett az idők szelében. Furcsa szavak jelentek meg egyre gyakrabban a könyvekben és a médiában: személyiségfejlesztés, boldogságra nevelés, jobb élet, önmagunk tisztelete, lehetőségeink kiaknázása… Ethan rájött, hogy ezen a gyorsan fejlődő területen olyan lehetőségek várják, amelyeket meg kell ragadnia… Tehát félbehagyta a tanulmányait, és egy kis pszichoterápiai rendelőt nyitott a Morningside és Kelet-Harlem határán.

Éveken át gyógyított depresszióval, szenvedélybetegségekkel, ízületi gyulladással és hátfájással küzdő egyszerű embereket. Visszatekintve pontosan fel tudta mérni, milyen fontos volt számára ez az időszak. A szegénynegyed lakóival való mindennapos kapcsolatában sokat fejlődött, kiegészíthette pszichológiai ismereteit, rengeteget olvasott, miközben részt vett számos ál-„spirituális vezető”, coach és egyéb személyiségfejlesztő guru szemináriumain. A különböző forrásokból felcsipegetett összetevőkből kiindulva építette fel saját módszerét, amely kipróbált, valamint modernebb, újító technikák egyvelegére épült: pozitív gondolkodás, viselkedésterápia, szofrológia, szerepjáték, pszichodráma, fényterápia, akupunktúra, érzelmi kommunikáció… Elsőként ajánlotta Manhattanben a walk and talk terápiát, ami abból állt, hogy a pácienseit a Central Park sétányain kószálva beszéltette önmagukról. Mit számított, hogy ezeknek a gyógymódoknak nincs feltétlenül tudományos megalapozottságuk: attól a pillanattól kezdve, hogy egy technikával eredményt lehet elérni bizonyos személyeknél, miért mondanánk le róla?

Négy éve különös fordulatot vett az élete. Egyik este, amikor már zárni készült a rendelőt, titokzatos hölgy jelent meg nála egy tizenéves fiúval. A napszemüveg és a selyemkendő ellenére Ethan azonnal felismerte Loretta Crownt, a nevét viselő híres talk show producerét és vezetőjét. Hogyan történhetett, hogy ez a híres afroamerikai asszony, a show-biznisz egyik leggazdagabb és legbefolyásosabb figurája itt kötött ki nála, a szerény harlemi rendelőben? A válasz ennyi: a takarítónőjét Ethan néhány hónapja – három akupunktúrakezelés során – olyan sikeresen szabadította meg krónikus migrénjétől, hogy azóta az asszony fűnek-fának Ethan dicséretét zengte, míg végül a hír a munkaadója fülébe is eljutott.

Loretta a fia miatt fordult Ethanhez: a fiút súlyos traumás neurózis gyötörte az apja két éve, tragikus körülmények között bekövetkezett halála óta. Egy jachtkirándulás során az apa engedett a gyerek kérésének, néhány percre átengedte neki a kormánykereket, és ki akarván használni az időt, nekiállt leszerelni egy-két vitorlát. Egy szélrohamtól azonban elveszítette az egyensúlyát, és a tengerbe zuhant, a fiú pedig, aki nem tudta megállítani a vitorlást, maga is az Atlanti-óceán hideg vizébe vetette magát. Egy órával később a mentőegységek csak egy túlélőt húztak ki.

A szörnyű baleset óta a fiút bűntudatrohamok gyötörték, a szorongás, a rémálmok és a szüntelen flashbackek miatt újra meg újra átélte a tragédiát. Amikor Ethan találkozott vele, már krónikus álmatlanságban szenvedett, reszketett, képtelen volt koncentrálni, és hónapok óta be sem tette a lábát az iskolába.

Loretta Crown elhurcolta a fiát a keleti part összes felkapott pszichológusához, de sem az antidepresszánsok, sem a béta-blokkolók, sem a hipnózis nem tudták megszabadítani a lelki zavaraitól.

Ethannek szerencséje volt, és jó megérzései: a szemmozgás-terápiának köszönhetően a fiúnak sikerült „újra átélnie” a traumatikus epizódot, és így agya „meg tudta emészteni” a tragédiát.

Miután a fia túljutott a nehezén, Loretta Crown úgy érezte, adósa Ethannek. Ő nógatta, hogy írjon könyvet a terápiás tapasztalatairól, majd meghívta a műsorába. A húsz év alatt, amióta a képernyőn volt, a talk show királynője valóságos intézménnyé nőtte ki magát. Loretta nagymiséjét több mint százötven helyi tévéláncon sugározták, jobb napokon a nézőszám meghaladta a tizenötmilliót, és nézőinek nyolcvan százaléka nő volt. Mint Larry King, Loretta is a populáris kultúra ikonja volt, és komoly hatást gyakorolt többmilliónyi tévénéző ízlésére. Miután Ethan könyvét olvasásra ajánlotta a műsorában, a könyv azonnal az eladási listák élére került. A fiatal terapeutáról cikkek jelentek meg, amelyeknek köszönhetően több meghívást is kapott rádiós és televíziós műsorokba. És nem telt bele fél év, Ethan a televíziós beszélgetések elmaradhatatlan vendégévé vált, valahányszor olyan téma került szóba, aminek bármi köze volt a pszichológiához.

Ethan röptében kapta el a labdát, és mára valóságos kis üzleti birodalom fölött uralkodott. Könyvek, előadások, méregdrága képzések, weboldalak, DVD-k, hangoskönyvek, zen-naptárak és relaxációs CD-k formájában árulta a „tanítását”. Sőt nemrégiben több egyetem is felajánlotta, hogy tartson „boldogságkurzusokat”; ezek nagy divatba jöttek, amióta a fiatal pszichológus, Tal Ben-Shahar először beszélt a témáról a harvardi campus nagyelőadóiban.

A televízió képernyőjén Ethan bizalmat ébresztett. Megnyerő arca volt, áradt belőle a biztonság, de nem volt öntelt. Soha nem tetszelgett a spirituális guru szerepében, így még hitelesebbé vált. Jól tudott beszélni, közérthetően, és könnyen alkalmazkodott kétkedő korunkhoz. Arra szólította fel az embereket, hogy törődjenek magukkal komoly pszichoanalízis és antidepresszánsok nélkül is – bár ő maga súlyos Prozac-függő volt. Az egyszerű, anyagi javaktól független életmódot hirdette – bár őt magát luxus és hivalkodó gazdagság vette körül –, a családra, a barátságra és a társadalmi kapcsolatokra helyezte a hangsúlyt – miközben úgy élt, mint egy remete…

Azt tedd, amit mondok.

*

Ethan lassított, mielőtt rátért volna a Broadwayra. Bár késésben volt, szeretett volna kitérőt tenni a Times Square felé: utolsó rendezni való számlája a múltjával. Mert tizenöt éve, napra pontosan tizenöt éve annak, hogy egy őszi estén hátrahagyta régi életét abban a reményben, hogy valaki mássá válik.

Megállt a Marriott előtt, slusszkulcsát egy szállodai alkalmazottra bízta, de nem ment be a szállóba, hanem átballagott a sugárút túloldalára.

A Times Square-en szinte nem is volt forgalom. Az út közepén egy csapat pityókás japán turista fényképezkedett, és kedvenc tévésorozatukra utalva viccesen azt kiabálták: „Yatta”.

Ethan rágyújtott. Az újságos még mindig ugyanott volt, mint az emlékeiben. Bedobta a kívánt pénzdarabot, és kivette az aznapi The New York Timest. Széthajtogatta az újságot, a közepéből kiemelte az Art & Culture betétet, melynek első oldalán ott díszelgett a fényképe a következő felirattal:

A pszichológus, aki elbűvöli Amerikát

Eredetileg úgy volt, hogy a cikk a jövő heti számban jelenik meg, de kapcsolatainak köszönhetően Ethannek sikerült előrehozatnia a megjelenését, így megünnepelhette a különös születésnapot, amelyet ő tartott számon egyedül. Gyorsan átfutotta a cikket: meglehetősen hízelgő volt, szinte felért egy felszenteléssel.

Ökölbe szorította a kezét, és egy telefonfülke oldalára csapott. Íme, hát sikerült! Megtartotta ígéretét: tizenöt év alatt a The New York Times első oldalára került! A semmiből indulva felért a csúcsra, és ahogy az itteniek hajtogatták: Amit New Yorkban elérsz, azt a világ bármelyik pontján elérheted…

Az út túloldalán két munkás üvegezte a Virgin Megastore egyik kirakatát. Ahogy elnézte őket, Ethan újra maga előtt látta önmagát, amint az építkezéseken dolgozik Jimmyvel. Talán életében először mérte fel, milyen nagy utat tett meg. Ugyanezen az utcán ment át tizenöt évvel ezelőtt. Tizenöt métert ment, hogy átérjen az út túloldalára, tizenöt év kellett hozzá, hogy befusson. A fejében egymást kergették az emlékek, de ő elfojtotta őket.

Ahhoz, hogy idáig eljusson, természetesen mindent feláldozott, és valóságos űr támadt körülötte, de ez a mulatság megérte az árát.

A dél felé áramló forgalmat figyelve azért parányi mélabút érzett. Mégiscsak furcsa, nem, hogy nincs senki, akivel megoszthatná a sikert?

Hirtelen villanásszerű látomás rémlett fel előtte: Céline zöld szemét érezte magán. Pislantott egyet, és a látomás eltűnt. Ethan szíve hevesebben vert, és nagy zavart érzett.

Nem, szedd össze magad! Az élet szép. Mindened megvan, amire csak vágysz. És nagyon jól tudod, hogy mindig egyedül vagyunk. Az élet igazán gázos pillanataiban egyedül vagyunk. Egészen egyedül vagyunk, amikor elmúlik a szerelem, egyedül, amikor a zsaruk hajnalban beállítanak, egyedül az orvossal szemben, amikor bejelenti, hogy rákunk van, egyedül, amikor megkrepálunk…

Elűzte a rátörő mélabút. Csak úgy kerülheti el a nagy sikereket menetrendszerűen követő levertséget, ha újabb kihívásra összpontosít. Elgondolkodott: talán a politika… Tettek már fel neki tapogatózó kérdéseket a polgármesteri hivataltól… Ha igazán ráhajt, úgy érezte, képes lenne megszerezni New York polgármesteri székét. Nem a következő választásokkor, hanem nyolc év múlva.

Éppen ezen tűnődött, amikor a BlackBerry rezegni kezdett a zsebében. Az NBC producere volt, aki nyugtalankodott a késése miatt.

*

Ethan gyalog tette meg a néhány saroknyi távolságot a Rockefeller Centerig. Elindult az Ötödik sugárúton, bekanyarodott a Negyvenkilencedik, aztán az Ötvenedik utcába, majd végigsétált a Channel Gardensen, a Tower Plazához vezető virágos passzázson. A szél csattogtatta a zászlókat, és szétdúlta a szökőkutak tökéletes szimmetriáját. A ma reggeli adást kivételesen nem a GE Building stúdiójában, hanem szabadtéren és közönség előtt vették fel, a híres eszplanádon, két lépésre a korcsolyapályától, a bronz Prométheusz szikrázó tekintete előtt.

Ethannek csak annyi ideje maradt, hogy kisminkeljék, máris be kellett ülnie Madeline Devine-nak, a reggeli hírblokk sztárjának a mikrofonja elé. Öt perc jutott a vele felveendő interjúra egy James Blunttal készített live és Alyson Harrison, az ördöngös, szélsőséges életmódjáról ismert örökösnő titokzatos eltűnésének boncolgatása között.

Vége a reklámblokknak. Harminc másodperc múlva adás. A pasztellszínű kosztümöt viselő Madeline Devine még egyszer átfutja a jegyzeteit. Olyan az arca, mint egy játék babáé, a fogai porcelánfehérek, a haja szőke, kontyba fogva. Egy sminkes felfrissíti az arcfestékét, és immár szépen kitatarozva jelenti be Ethant:

– Következő vendégünk az érzelmi intelligenciát és az önbecsülést helyezte kutatásai középpontjába. A tanácsai segítenek, hogy átvészeljük a nehéz időszakokat, és mindig az élet napos oldalát lássuk. A toplisták élén álló könyvei lehetővé teszik, hogy feltárjuk személyiségünk saját magunk előtt is ismeretlen oldalát. Hölgyeim és uraim, kérem, fogadják szeretettel Ethan Whitakert!

A közönség tapsolt, Ethan elfoglalta a helyét. Nem könnyű színpadra lépni James Blunt után, de majd előadja a szokásos elbűvölő magánszámát.

A Saturday in America színpada melegséget akart sugallni a gőzölgő kávéscsészékkel, a péksüteményes és gyümölcsöskosarakkal – mintha csak egy baráti reggeliről lenne szó. Madeline Devine barátságosan vágott bele a beszélgetésbe. Mivel az adást olyan időpontban sugározták, amikor sokan nézik a televíziót, közmegegyezésen alapuló hangot ütöttek meg benne, és Ethan tudta, hogy nem kell csapdáktól tartania. Az a lényeg, hogy meggyőző és derűs képet nyújtson. Ellazult, leengedte a fegyvert, és a beszélgetés olajozottan folyt.

Madeline Devine: A könyveiben és az előadásain gyakran hangsúlyozza, hogy pozitív álláspontra kell helyezkednünk az élettel szemben…

Ethan: Pontosan. Mindnyájunknak érdekében áll, hogy elűzzük negatív gondolatainkat, és inkább félig tele poharat lássunk a félig üres pohár helyett. De ez csak akkor sikerülhet, ha megszabadulunk a saját magunkról alkotott előítéleteinktől, amelyek gátolják a fejlődésünket. Vessük ki a kétkedést a lelkünkből! Ne azt gondoljuk, hogy szeretném, hanem azt, hogy akarom! Ne azt gondoljuk, hogy megtehetném, hanem azt, hogy meg tudom tenni!

Mivel állandóan ugyanazokat a mondatokat szajkózta, Ethan néha közönséges automatának érezte magát.

Madeline: Nem szabad összekeverni az élvezetet a boldogsággal, ugye?

Ethan: Erről van szó. Az élvezet hajhászása nem vezet tartós boldogsághoz. Az igazi boldogság olyan állapotot feltételez, amikor készek vagyunk a másik felé fordulni, át tudjuk adni magunkat egy tartós kapcsolatnak, el tudjuk magunkat kötelezni a barátság és a szerelem mellett, hajlandók és képesek vagyunk jót tenni… Az individualizmus illúzió. Csak akkor van esélyünk, hogy elérjük a saját boldogságunkat, ha hozzájárulunk más emberek boldogságához.

Mennyi szép mondat, amelyeket soha nem alkalmazott magára! Könnyű a tudós professzort játszani, és csak úgy szórni a bölcsesség gyöngyeit, de annál nehezebb a gyakorlatba átültetni őket a saját életében…

Ethan: Olyan társadalomban élünk, amely egyre gazdagabb, de nem feltétlenül egyre boldogabb.

Madeline: Mi mondatja ezt önnel?

Ethan: Nézze, Madeline, például a mi országunkban fogyasztják el a világ gyógyszeripara által előállított antidepresszánsok háromnegyedét…

Madeline: És hogyan kerülhetnénk ki ebből a spirálból?

Ethan: Úgy, hogy több értelmet adunk a mindennapjainknak.

Madeline: Vagyis?

Ethan: Madeline, maga soha nem érezte úgy, hogy az élete kicsúszik a kezéből? Hogy operettvilágban él? Egy olyan világban, ahol a reklámok szabják meg a vágyainkat, ahol az, hogy mit veszünk, a szomszédunk tekintetétől függ, és annak alapján alakítjuk a gondolatainkat, amit a tévében látunk…

Ethan egyre unottabban vett részt a médiacirkuszban, de tehetett volna-e másképp a látszatok és a versengés világában?

Madeline: És létezik recept a boldogságra?

Ethan: Mernünk kell változtatni, mernünk kell a saját életünk igazi szereplőjévé válni, vállalni a veszélyt, és felfedezni saját magunkat.

Madeline: És mindannyian képesek vagyunk arra, hogy elérjük a boldogságot?

Ethan: Én azt hiszem, hogy a végzet nem létezik. Azt gondolom, hogy a teljes felelősséget vállalnunk kell azért, ami velünk történik, de az is meggyőződésem, hogy mindenki önmagában hordja a boldogságra való képességet, és köteles ápolni ezt a képességét.

Ethan pislogott néhányat, és elfojtott egy ásítást, mozgalmas éjszakájának következményét. Kicsit tartott az élő adásoktól, ahol a legapróbb nyelvbotlás is végzetes lehet. Bár egy sikeres televíziós szereplés sokat lendíthet az ember karrierjén, egy elhibázott adás akár derékba is törheti. Mert mi történik, ha véletlenül valami szerencsétlen megjegyzést tesz az etnikai kisebbségekre, a nőkre, a vallásra, a szexre? Mi lenne, ha például kicsúszna a száján: Tudja, Madeline, tegnap este megdugtam egy call-girlt, és úgy be voltam nyomva, hogy hazafelé rendesen összetörtem a kocsimat… A bejátszás egy-két nap alatt első helyre kerülne a YouTube-on és a Dailymotionön, lerombolná a hitelességét mint terapeutáét, és visszalökné őt a névtelenség és a szegénység sötét régióiba. Ethan nagy erőfeszítéssel összeszedte a gondolatait, egy pillantást vetett a monitorra – kék inge jól mutatott a képernyőn, és az önbarnítónak hála úgy nézett ki, mintha most érkezett volna haza a nyaralásból –, felemelte hangját, és nagy meggyőződéssel kijelentette:

Ethan: Meg kell tanulnunk, hogy a jelenben éljünk. Ha túl sokszor tekintünk a múltba, újra meg újra szembesülünk a lelkiismeret-furdalásainkkal és a fájdalmainkkal. És ha túl sokat remélünk a jövőtől, illúziókba ringatjuk magunkat. Az egyetlen élet, amely igazán megérdemli, hogy megéljük, a jelen pillanat…

Madeline: Egy utolsó tanács a televíziónézőknek?

Ethan: Siessenek élni, siessenek szeretni. Mindig úgy képzeljük, hogy van még idő, de ez nem igaz. Mert egy nap ráébredünk, hogy túljutottunk azon a ponton, ahonnan már nem fordulhatunk vissza, de akkor már késő lesz.

Madeline: A ponton, ahonnan már nem fordulhatunk vissza?

Ethan: Ez az a pillanat, amikor az ember ráébred, hogy nincs visszaút. Az a pillanat, amikor az ember ráébred, hogy elszalasztotta az esélyt…

*

Ethant az öltözőben sminkelték le. Elégedett volt a teljesítményével: a fogalom, amelyet az interjú végén talált ki – a pont, ahonnan már nem lehet visszafordulni –, figyelmet érdemel, jó ötlet volt bevetni, talán alaposabban is kidolgozza majd egy előadáson vagy egy újabb könyvben.

Madeline Devine bement hozzá gratulálni. Szüksége lett volna még néhány premier plánra Ethanről, „akcióban”, hogy feltehesse az adás weboldalára.

– Az lenne a legjobb, ha a rendelőjében filmezhetnénk le, ha nem bánja.

Ethannek nem volt ínyére a dolog, de nem mutatta. Más sem hiányzott neki, mint hogy valaki szaglásszon utána ma reggel!

– Frank azonnal magával mehet – ajánlotta Madeline, és az egyik operatőrre mutatott –, akkor egy órán belül dobozban lenne az anyag.

Ethan a másodperc töredékére elbizonytalanodott. Az ember nem mond nemet Madeline Devine-nak, nem mond nemet az NBC-nek. Ezek az üzlet játékszabályai, legalábbis Warhol szerint: Good business is the best art. Másrészt viszont ma reggel nem akart bemenni a rendelőjébe. A vörös nő titokzatos, fenyegető képe még mindig nem ment ki a fejéből, és csak egy dologra vágyott: hazamenni a jachtra, és megbizonyosodni róla, hogy már nincs az ágyában.

– Nos, Ethan, rendben van?

„Nem, Madeline, ma reggel nem”, ezt akarta válaszolni. Ehelyett hallotta magát, amint így felel:

– Természetesen. Mondja meg Franknek, hogy jöjjön velem.