BLANKA LIPIŃSKA

365 nap 3.

MÉG 365 NAP

Ulpius Baráti Kör

Budapest

A mű eredeti címe: Kolenje 365 DNI

Fordította: Kétes Anna

Copyright © Blanka Lipinska

Copyright for the Cover © Edipresse Polska

Hungarian Translation © Kétes Anna 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9786156186744

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A méhnyakrák nem fáj – MEGÖL!

Menj el rákszűrésre, hogy tovább élhess és élvezhesd a szexet!

1. FEJEZET

Forró szél kócolta a hajam, ahogy a strand mellett suhantam egy kabrióval. A hangszórókból Ariana Grande Break free című száma üvöltött, nincs a helyzetemhez jobban illő dal a világon. If you want it, take it – énekelte, én pedig bólogattam minden egyes szóra, és még jobban felhangosítottam a zenét.

Aznap volt a születésnapom, elméletileg egy évvel idősebb lettem aznap az előző naphoz képest, depressziósnak kellene lennem, pedig valójában soha nem éreztem még magam ennyire élettelinek. Ahogy megálltam a lámpánál, felcsendült a refrén. Dübörgött a basszus körülöttem, csodás hangulatomnak köszönhetően pedig muszáj volt vele énekelnem.

– This is… the part… when I say I don’t want ya… I’m stronger than I’ve been before… – üvöltöttem Arianával, miközben mindenfelé hadonásztam. A mellettem megálló autóban ülő fiatal srác kihívón elmosolyodott, jót derült a viselkedésemen, és a dal ritmusára verte a kormányt. A zenén és szokatlan viselkedésemen kívül biztosan az öltözékem is felkeltette a figyelmét – nem sok minden volt rajtam aznap.

A fekete bikini tökéletesen illett lila Plymouth Prowleremhez – minden illett hozzá, lenyűgöző volt. Szép és lenyűgöző autóm születésnapi ajándék volt. Természetesen tisztában voltam vele, hogy a pasim nem éri be ennyivel, de szerettem azzal nyugtatni magam, hogy talán ezzel véget ért az ajándékáradat.

Egy hónappal korábban kezdődött: születésnapom alkalmából minden egyes nap kaptam valami újat. Harmincadik születésnap, tehát harminc ajándék – ő ezt így látta. A szememet forgattam a gondolatra, és ahogy a lámpa zöldre váltott, elindultam.

Leparkoltam, fogtam a táskám, és a strand felé indultam. Kánikula volt, nyár közepe, én pedig nagyon ki akartam tapasztalni, hogyan lehet teljesen betelni a nappal. Jegesteát szürcsöltem szívószállal, és lábamat a forró homokba süllyesztve sétáltam.

– Sok boldogságot, banya! – kiáltotta a pasim, és ahogy felé fordultam, egy Moët Rose-ból jövő gejzír talált képen.

– Mit művelsz?! – kiáltottam mosolyogva, miközben próbáltam kibújni a sugár alól. Sajnos hiába. Mintha egy tűzoltótömlő lenne a kezében, úgy locsolt – jól célzott, és alaposan eláztatott. Miután kiürült az üveg, rám ugrott, és a homokra lökött.

– Sok boldogságot – suttogta. – Szeretlek.

E pillanatban a nyelve óvatosan a számba csúszott, és lassú mozgásba kezdett. Felnyögtem, a nyaka köré fontam a karom és széttártam a lábam, miközben ő a csípőjét riszálva a lábam közé bújt.

Megfogta a kezem, és a puha talajhoz szegezte. Eltávolodott tőlem, és derűs pillantást vetett rám.

– Van neked valamim. – Vidáman vonta fel a szemöldökét, és ahogy felkelt, maga után húzott.

– Nocsak – mormogtam, miközben gúnyosan forgattam a szemem a sötét napszemüveg mögött. Kihúzta a kezét, elhúzta tőlem, és komoly ábrázatot öltött.

– Szeretném… – motyogta, én pedig derűsen néztem rá. Ekkor mély levegőt vett, térdre borult, és egy kis dobozkát nyújtott felém. – Légy a feleségem! – mondta Nacho vigyorogva. – Valami okosat, romantikusat akartam mondani, de valójában csak valami olyat szeretnék, amivel meggyőzlek.

Levegőt vettem, ő pedig felemelte a kezét, hogy elhallgattasson.

– Mielőtt bármit is mondasz, Laura, gondold át! Az eljegyzés még nem esküvő, az esküvő pedig nem jelent örökkévalóságot. Finoman megbökdöste a hasam a dobozkával. – Ne feledd, hogy semmire nem akarlak kényszeríteni, semmire nem utasítalak. Akkor mondj igent, ha ezt akarod! – Egy darabig hallgatott, válaszra várt, majd miután nem kapott választ, megrázta a fejét, és így folytatta: – Ha nem egyezel bele, rád küldöm Ameliát, aki majd halálra fáraszt.

Döbbenten, ijedten és boldogan néztem rá.

Ha szilveszterkor valaki azt mondta volna nekem, hogy néhány hónap múlva ott leszek, ahol vagyok, dilisnek titulálom, gondoltam, és nevettem magamban. Ha pedig valaki egy évvel ezelőtt, amikor Massimo elrabolt, azt pedzegette volna, hogy egy évvel később Tenerifén kötök ki egy színes sráccal a lábam előtt, teljes képtelenségnek tartottam volna. És akkor most nem lenne kezem… A nyolc hónappal korábbi események emlékére még mindig lefagytam, de hála istennek, vagyis inkább doktor Mendozának, már jobban aludtam. De ilyen időszak után ilyen társasággal az ágyban ez nehezen is lehetett volna másképp…

2. FEJEZET

Amikor először nyitottam ki a szemem azután, hogy Fernando Matos rezidenciáján becsuktam, több kilométernyi csövet láttam a testembe vezetve, és többtucatnyi képernyő vett körül, amelyek az életfunkcióimat mutatták. Minden sípolt, zúgott. Nyelni akartam, de kiderült, hogy valami cső van a torkomban. Féltem, hogy azonnal elhányom magam. A szemem előtt elhomályosodott minden, és pánikba estem. Ekkor az egyik gép szörnyen sípolni kezdett, kinyílt az ajtó, és a szobába faltörő kosként rontott be Massimo, levegő után kapkodva. Leült mellém, és megfogta a kezem.

– Drágám –párás lett a szeme. – Hála istennek!

Digó arca fáradt volt, és úgy tűnt, hogy kétszer olyan sovány, mint amire emlékeztem. Mély levegőt vett, az arcomat simogatta, én pedig ahogy megláttam, teljesen megfeledkeztem az engem fojtogató csőről. Szememből patakokban kezdett ömleni a könny, ő pedig minden egyes cseppet letörölt, miközben száját egy pillanatra sem vette le a kezemről. Hirtelen ápolónők léptek a szobába, és elhalkították az elviselhetetlen gépet.

Mögöttük orvosok jelentek meg az ajtóban.

– Torricelli úr, kérem, fáradjon ki! Gondoskodunk a feleségéről – mondta egy fehér köpenyes idősebb férfi, és mivel Don nem reagált, hangosabban ismételte meg az utasítást.

Massimo felegyenesedett, föléjük magasodott, a lehető legridegebb tekintetet vetette rájuk, és összeszorított foggal szólalt meg:

– A feleségem két hét után először nyitotta ki a szemét, és ha azt hiszi, uram, hogy kimegyek, akkor hatalmasat téved – morogta angolul, az orvos pedig legyintett. Miután kihúzták a torkomból a porszívócsőre emlékeztető csövet, megállapítottam, hogy valóban jobb lett volna, ha Digó ezt nem látja. De hát ez van. A következő pillanattól kezdve a legkülönbözőbb szakterületeket képviselő orvosok jöttek be a szobámba. Aztán vizsgálatok következtek, véget nem érő vizsgálatok.

Massimo egy másodpercre sem ment ki, és egy pillanatra sem engedte el a kezem. Volt pár olyan alkalom, amikor jobban szerettem volna, ha nincs ott, de én sem voltam képes elküldeni, sem arra rávenni, hogy akár csak egy centivel is arrább menjen és helyet adjon az orvosoknak. Végül mind eltűntek, én pedig bár még mindig nehezemre esett beszélni, meg akartam kérdezni tőle, mi is történt tulajdonképpen. Próbáltam levegőt venni, miközben érthetetlenül hörögtem valamit.

– Ne mondj semmit – sóhajtott Digó, miközben újból mesés szájához emelte a kezem. – Mielőtt kérdezősködni és kíváncsiskodni kezdesz… – sóhajtott, és idegesen pislogott, mintha próbálná visszatartani a könnyeit. – Megmentetted az életem, Laura – sóhajtotta, engem pedig kivert a víz. – Ahogyan a látomásomban is, megmentetted az életem, drágám.

Tekintetét a kezemre szegezte. Nem értettem, mire akar kilyukadni.

– De…

Próbált kinyögni valamit, de képtelen volt rá. Ekkor jöttem rá, miről van szó.

Remegő kézzel húztam félre az ágyneműt. Digó megpróbálta elkapni a kezem, de valami nem hagyta, hogy küzdjön velem. Végül egyszerűen elengedte a csuklómat.

– Luca – suttogtam, ahogy megláttam a kötéseket a testemen. – Hol van a fiunk?

A hangom alig volt hallható, minden szó fájdalmas volt. Kiabálni akartam, kipattanni az ágyból és kiüvölteni magamból EZT a kérdést, hogy rákényszerítsem Digót, mondja végre el nekem az igazat.

Felemelkedett, higgadtan megfogta a takarót és betakarta szétszaggatott testemet. Hullatekintete volt, bennem pedig, ahogy ránéztem, a rémületen kívül a kétségbeesés
lett úrrá.

– Nem él – felállt, levegőt vett, és az ablak felé fordult. – Túl közel volt a golyó… Ő túl kicsi volt… Nem volt esélye – a férjem hangja elhalt, nekem pedig fogalmam sem volt, mit éreztem. A kétségbeesés erre nem kifejezés. Úgy éreztem, valaki kitépte a szívem. A másodpercenkénti hullámokban rám törő sírástól nem kaptam levegőt. Becsuktam a szemem, és próbáltam lenyelni a torkomba szökő keserű epét. A gyerekem, a boldogság, amely imádott pasimból és belőlem született volna. Eltűnt. Hirtelen megállt a világ.

Massimo mozdulatlanul állt, mintegy szoborrá dermedve, aztán egyszer csak megdörzsölte ujjaival a szemét, és felém fordult.

– Szerencsére te élsz – próbált mosolyogni, de nemigen sikerült neki. – Aludj, az orvosok szerint most sokat kell pihenned. – Megsimogatta a fejem, és megtörölte nedves arcomat. – Rengeteg gyerekünk lesz, megígérem neked.

Ennek hallatára még jobban sírni kezdtem.

Megtörten állt, alig lélegzett, én pedig éreztem, ahogy úrrá lett rajta a tehetetlenség. Ökölbe szorította a kezét, és kiment úgy, hogy nem nézett rám közben. A következő pillanatban az orvossal tért vissza.

– Laura, adok önnek nyugtatót.

Képtelen voltam megszólalni, így csak elutasítón ráztam a fejem.

– Igen, igen, lassan magához kell térnie, asszonyom, de mára már elég – vetett kritikus pillantást Digóra.

Fecskendőt kötött az egyik infúzióba, én pedig éreztem, ahogy furcsán elnehezülök.

– Itt leszek. – Massimo leült az ágy mellé, és megfogta a kezem. Kezdtem elveszni. – Ígérem, hogy itt leszek, amikor felébredsz.

Ott volt, amikor kinyitottam a szemem, és az összes többi alkalommal is, amikor elaludtam és felébredtem. Egy tapodtat se mozdult mellőlem. Olvasott nekem, filmeket hozott, megfésült, megmosdatott. Ijedten döbbentem rá, hogy ez utóbbi műveletet akkor is ő végezte, amikor eszméletlen voltam – nem engedte a közelembe az ápolónőket. Azon morfondíroztam, hogy tudta elviselni, hogy az orvosok, akik műtöttek, férfiak voltak.

Lakonikus válaszaiból annyit tudtam meg, hogy a vesémet találták el. Nem sikerült megmenteni. Szerencsére az embernek két veséje van, és egyáltalán nem szörnyű egy vesével élni – ha az az egy egészséges. Műtét közben a szívem felmondta a szolgálatot. Ezen nem lepődtem meg különösebben. Az azonban megdöbbentett, hogy az orvosoknak sikerült helyrehozniuk. Valamit megnyitottak, valamit bevarrtak, még valamit kivágtak, és állítólag működnie kellett. A kezelést végző orvos egy jó órán keresztül mesélt nekem erről, miközben ábrákat és grafikonokat mutogatott a tabletjén. Sajnos nem tudtam annyira jól angolul, hogy megértsem beszámolója részleteit. Ráadásul abban a lelkiállapotban ez valójában nem számított. Az számított, hogy hamarosan elhagyhattam a kórházat. És bár napról napra jobban lettem, a testem gyorsan gyógyult… Csak a testem, mert a lelkem továbbra is halott volt. A „gyerek” szó kitörlődött a szókincsünkből, a „Luca” név pedig hirtelen megszűnt létezni. Elég volt, ha valahol gyereket említettek – még csak nem is beszélgetésben, csak a tévében vagy az interneten –, máris sírva fakadtam. Massimóval mindenről beszélgettünk, jobban megnyílt előttem, mint valaha. A szilveszter témáját azonban semmi áron nem akarta felhozni. Ez egyre jobban bosszantott. Két nappal a kórház tervezett elhagyása előtt nem bírtam tovább.

Digó éppen ételt tett le elém egy tálcán, és felhúzta az ingujját.

– Egy falatot sem eszem – csattantam fel, és összefontam a kezem a takarón. – Nem kerülheted el ezt a beszélgetést. Már nem bújhatsz az egészségi állapotom mögé, ragyogóan érzem magam. – Látványosan forgattam a szemem. – Massimo, a francba is, jogom van tudni, mi történt Fernando Matos birtokán!

Don letette a kanalat a tányérra, mély levegőt vett, és feldúltan felkelt.

– Miért vagy ilyen makacs? – dühös tekintettel nézett rám. – Jézusom, Laura! – Kezébe temette arcát, és kicsit hátrafordult. – Rendben. Meddig emlékszel arra, hogy mi történt? – hangjában beletörődés érződött.

Feltúrtam emlékeimet, és amikor a szemem előtt Nacho állt, megdermedt a szívem. Hangosan nyeltem, és lassan engedtem ki a levegőt a tüdőmből.

– Emlékszem, hogyan vert engem az a kibaszott Flavio. Massimo állkapcsa ritmikusan kezdett csikorogni. – Aztán megjelentél te. – Becsuktam a szemem, azt hittem, ez majd segít az emlékek felidézésében. – Aztán volt valami zűrzavar, és mindenki kiment, magunkra hagytak minket. – Elakadtam – nem voltam biztos a továbbiakban. – Odamentem hozzád… Emlékszem, hogy nagyon fájt a fejem… De aztán semmire.

Bocsánatkérőn vontam meg a vállam, és ránéztem.

Láttam, hogy majd szét robban. Az egész helyzet és a helyzet felidézése talán hatalmas bűntudatot ébresztett benne, amivel nem volt képes megbirkózni. Fel-alá járkált a szobában, ökölbe szorítva a kezét, mellkasa pedig őrült tempóban lüktetett.

– Flavio, az a… Lelőtte Fernandót, aztán Marcelóra lőtt.

E szavak hallatán lemerevedtem.

– Nem találta el – tette hozzá, én pedig megkönnyebbülten sóhajtottam, és amikor Massimo döbbent pillantást vetett rám, úgy tettem, mintha megfájdult volna a mellkasom. Rátettem a kezem, és jeleztem, hogy folytassa. – Ez a köcsög kopasz lelőtte. Legalábbis úgy gondolta, amikor amaz összeesett az íróasztal mögött, és vér folyt mindenhol. Ekkor rosszabbul érezted magad. – Megint megakadt, ökölbe szorított keze pedig elfehéredett. – A karomban akartalak tartani, és akkor újból lőtt.

A szemem csészealj-méretűre kerekedett, a torkomban rekedő levegőtől pedig egy szót sem tudtam szólni. Szörnyen nézhettem ki, mert Digó odajött hozzám, megsimogatta a fejem, és megnézte a kijelzőkön a mutatókat. Sokkolódtam. Hogy lőhetett rám Nacho?! Képtelen voltam megérteni.

– Pont ezért nem akartam veled erről beszélgetni – morogta Digó, amikor az egyik gép sípolni kezdett. A következő pillanatban beszaladt a szobába egy ápolónő, utána pedig az orvosok. Zűrzavar lett körülöttem, de a csuklómon lévő kanülbe adott újabb injekció egy pillanat alatt rendezte a helyzetet. Most azonban nem aludtam el, csak megnyugodtam. Zöldségnek éreztem magam. Bár mindent láttam és értettem, furcsán tompa voltam. Lótuszvirág vagyok egy tó felszínén, ez a hasonlat jutott eszembe, ahogy az ágyon feküdtem és közönyösen néztem, ahogy Massimo elmeséli az orvosnak, mi történt, az orvos pedig az orra előtt hadonászik. Ó, dokikám, ha tudnád, ki a férjem, soha nem mennél hozzá ilyen közel, gondoltam, és kicsit elmosolyodtam. A két férfi beszélgetett, végül Digó megadta magát, és fejét lehajtva bólintott. Rövidesen újra magunkra maradtunk.

– És most mi lesz? – kérdeztem kicsit nyújtva a szavakat, bár biztos voltam benne, hogy teljesen normálisan beszélek.

Egy darabig gondolkodott, közben alaposan megfigyelt, és amikor kissé kába mosolyt vetettem rá, megrázta a fejét.

– Flavio sajnos magához tért, és rád lőtt.

Flavio, ismételtem utána magamban, miközben arcomra féktelen öröm ült ki. Don ezt minden bizonnyal a gyógyszerek hatásának tulajdonította, és folytatta.

– Marcelo lelőtte, vagyis lemészárolta, mert az egész tárat rálőtte. – Digó gúnyosan nevetett, és megrázta a fejét. – Én akkor már veled foglalkoztam. Domenico segítségért ment, mert a terem sajnos hangszigetelt volt, így senki nem hallott semmit. Matos elsősegélyládát hozott. Később mentő érkezett. Sok vért vesztettél. – Újból felemelkedett. – Ez minden.

– És most? Mi lesz most? – kérdeztem hunyorogva, hogy élesebben lássak.

– Hazamegyünk. – Arcára kiült a nap első őszinte mosolya.

– A spanyolokra és az üzletre gondoltam – motyogtam, és hanyatt dőltem.

Massimo gyanakvón nézett rám, én pedig a kérdésem megfelelő indoklásán gondolkodtam. Miután hosszabb ideig nem válaszolt, ránéztem.

– Biztonságban vagyok, vagy újra el fog valaki rabolni? – vetettem oda ingerültséget tettetve.

– Mondjuk, hogy megegyeztem Marcelóval. Ez az egész ház, akár a miénk, tele van elektronikával, kamerával és felvevő rendszerrel. – Becsukta a szemét, és lehajtotta a fejét. – Megnéztem a felvételt, és hallottam, mit mondott Flavio. Tudom, hogy a Matos család bele lett keverve. Fernandónak fogalma sem volt Flavio valódi szándékairól. Marcelo azzal, hogy elrabolt téged, hatalmas hibát követett el. – Digó szeme haragos volt. – De tudom, hogy megmentette az életed, és gondoskodott rólad. – Remegni kezdett, torkából morgás hallatszott. – Képtelen vagyok elviselni a gondolatát, hogy… – elakadt, én pedig kissé tompán néztem rá. – Soha nem lesz béke! – Felkelt, és a falhoz lökte a széket. – E miatt az ember miatt halt meg a fiam, és miatta halt meg majdnem a feleségem. – Alig vett levegőt. – Ahogy megnéztem a felvételt, amin az a pöcs vert téged… Esküszöm, ha tehetném, még vagy milliószor megölném! – Massimo térdre borult a szoba közepén. – Nem tudom elviselni a gondolatát, hogy nem védtelek meg, hogy hagytam, hogy ez a kopasz pöcs elraboljon téged és olyan helyre vigyen, ahol elkaphatott téged az az aberrált.

– Ő nem tudta – suttogtam könnyek között. – Nachónak fogalma sem volt arról, miért raboltak el engem.

Massimo gyűlöletteli tekintete a számra tévedt.

– Véded őt? – felpattant, és három lépéssel mellettem termett. – Véded őt mindazok után, amiken átmentél miatta?

Zihálva fölém tornyosult, kikerekedett pupilláitól pedig a szeme teljesen fekete lett.

Döbbenten néztem rá, és rájöttem, hogy nem érzek semmit. Se haragot, se idegességet, még csak el se gyengültem. Fura. A gyógyszerek, amiket kaptam, teljesen kiirtották belőlem az érzelmeket. Csak az arcomon folyó könnyek jelezték, mit érzek.

– Egyszerűen nem akarom, hogy legyen ellenséged, mert ez rajtam csattan – mondtam, és rögtön megbántam szavaimat. Ez a válasz – nem szó szerint, de mégis – vád volt. Akaratlanul azt éreztettem, hogy ő a felelős az állapotomért.

Digó sóhajtott, elgondolkodott, és szétharapdált ajkával kegyelemért esdekelt. Felemelkedett, és lassan az ajtó felé indult.

– Megyek, intézem a papírjaidat – suttogta, és halkan távozott.

Szólni akartam neki, meg akartam kérni, hogy maradjon még. Bocsánatot akartam kérni tőle, és tisztázni akartam, hogy nem gondoltam semmi rosszra – de a torkomon akadt a szó. Miután becsukódott az ajtó, egy darabig feküdtem és az ajtót néztem, míg végül el nem aludtam.

A hólyagom ébresztett fel. Újabban nagyon értékeltem ezt az érzést és azt a tényt, hogy ki tudok menni egyedül mosdóba. A mosdóba tett minden látogatásom mámorító volt. Végre kiszedték a katétert, és az orvos azt mondta, el kell kezdenem járni, így néhány napja rövid sétákat tettem. Az infúziós állvány elengedhetetlen társam volt.

A mosdó kicsit sokáig tartott, mert infúzióval nem túl könnyű elintézni a dolgot, nagyon ügyesnek kell lenni hozzá. Főleg, mert egyedül kellett boldogulnom, ugyanis ébredéskor döbbenten láttam, hogy Massimo eltűnt a szobából. Kórházi tartózkodásom első napján betetetett még egy ágyat, és mellettem aludt – mintha táborban lettünk volna. A pénz csodákra képes. Ha antik bútorokat és szökőkutat akart volna ide, azt is el tudta volna intézni. Ágyneműje érintetlen volt, ami azt jelenti, hogy akkor éjjel fontosabb dolga volt annál, hogy rám vigyázzon.

Nem voltam álmos, mert egész nap aludtam, ezért úgy döntöttem, kalandozom egyet, és kimegyek egyedül a folyosóra. Ahogy átléptem a küszöböt, megfogtam a falat, és elnevettem magam azon, ahogy két nagydarab testőr felpattan. Integettem nekik, hogy üljenek le, és az infúziós állványt magam után húzva elindultam a folyosón. Sajnos mindketten utánam jöttek. Ahogy belegondoltam, milyen röhejesen nézhetünk ki, nevetnem kellett. Én világos színű köntösben, rózsaszínű mamuszban, kócos szőke hajjal, fémállványra támaszkodva, mögöttem pedig két, fekete öltönyös, jól fésült, fényes hajú gorilla hömpölygött. Sajnos nem száguldottam, így karavánunk méltóságteljesen haladt.

Egy pillanatra le kellett ülnöm, mert a szervezetem még nem állt készen hosszú kirándulásra. Kísérőim tőlem néhány méterre álltak. Nézelődtek, „veszélyt” kerestek, de nem találtak semmit, így beszélgetni kezdtek. Éjszaka volt, de a kórházi folyosón így is elég nagy volt a nyüzsgés. Egy nővér jött oda hozzám, és megkérdezte, minden rendben van-e. Megnyugtattam, mondtam neki, hogy csak pihenek, így elment.

Végül felkeltem, és ahogy visszamentem volna a szobámba, hirtelen ismerős alakot láttam meg a hall végében. Egy nagy üvegfelületnél állt.

– Lehetetlen – suttogtam, és bekötött infúzióval a nő felé indultam. – Amelia? – A lány felém fordult, arcán halvány mosoly jelent meg. – Mit csinálsz itt? – kérdeztem. Meglepett a jelenléte.

– Várok – mondta, és az üveg mögé mutatott valamire.

Balra néztem, és egy olyan termet láttam meg, ahol inkubátorokban feküdtek gyerekek. Kicsik voltak, egyik-másik alig akkora, mint egy csomag cukor. Úgy néztek ki, mintha babák lettek volna, amelyekbe csövek és kábelek vannak kötve. E látványra elgyengültem. Luca, gondoltam, ő ilyen kicsi volt. Szemem könnybe lábadt, torkomban gombóc lett. Lehunytam a szemem, és amikor kinyitottam, a lányra néztem. Megnéztem még egyszer, most jobban megfigyeltem. Köntösben állt, tehát páciens volt.

– Pablo koraszülött lett – mondta, és ujjával az orrát dörzsölte. Arcán látszott, hogy könnyezett. – Amikor megtudtam, mi történt apával és… – hangja elhalt, én pedig tudtam, mit akar mondani. A kezemet nyújtottam, és átkaroltam – nem tudom, hogy őt vagy magamat akartam jobban vigasztalni. Ekkor a mellettem álló testőrök hátraléptek kicsit, hagytak nekünk egy kis teret. Amelia a vállamra hajtotta a fejét. Zokogott. Fogalmam sem volt róla, mit tud – valószínűleg a bátyja megkímélte a fölösleges részletektől.

– Sajnálom a férjedet – ezeket a szavakat nehezen tudtam kinyögni. Hiszen egyáltalán nem sajnáltam, sőt örültem neki, hogy Nacho lelőtte.

– Tulajdonképpen nem is volt a férjem – suttogta. – Csak úgy beszéltem róla. Akartam, hogy úgy legyen – szipogott, és kihúzta magát. – És te hogy érzed magad? – Aggódó szeme a hasamra tévedt.

– Laura! – A hátam mögül hallatszó kiáltás nem kecsegtetett semmi jóval.

Megfordultam, és láttam, ahogy Massimo dühösen, nagy léptekkel közeledik a folyosón.

– Mennem kell, majd megkereslek – suttogtam. Elfordultam tőle, és a férjem felé indultam.

– Mit művelsz? – kérdezte feldúltan, és leültetett a falnál lévő ágyra. Aztán összeszorított foga közt leszidta a két ogrét, és lassan a szobám felé tolta a kocsimat.

Bementünk – bár én inkább gurultam –, ő pedig az ágyra tett, és betakart. Természetesen nem ő lett volna, ha nem tartott volna útközben kiselőadást a felelőtlenségemről és meggondolatlan viselkedésemről.

– Ki volt az a lány? – kérdezte, miközben zakóját a széktámlára tette.

– Az egyik koraszülött anyukája – suttogtam, rá se nézve. – Nem lehet tudni, hogy a gyerek életben marad-e – elhalt a hangom. Tudtam, hogy a gyerektémába Digó nem fog belekötni.

– Nem is értem, miért mentél arra az osztályra – mondta szemrehányón. Kínos csend lett, csak férjem mély lélegzését lehetett hallani. – Pihenned kellene – mondta. – Holnap hazamegyünk.

Nehéz éjszaka volt. Folyamatosan felriadtam, mert álmaimban gyerekek, inkubátorok és terhes nők jelentek meg. Reméltem, hogy otthon el fognak tűnni gyötrő gondolataim. Reggel alig vártam, hogy Massimo magamra hagyjon és az elbocsátásommal foglalkozó orvosi konzíliumot zaklassa. Az orvosok nem voltak túl boldogok attól, hogy a férjem hazavisz. Véleményük szerint a gyógyításom még nem fejeződött be. Azzal a feltétellel egyeztek bele, hogy részletesen meghatározzák a további terápiámat, és be kell tartanom az utasításaikat. Don ezért Szicíliából hozatott orvosokat Tenerifére, és mind összeültek beszélgetni.

Úgy döntöttem, ezt kihasználom arra, hogy meglátogassam Ameliát. Felvettem a számomra előkészített ruhát, és cipőt húztam. Óvatosan kikukucskáltam a szobából. Meglepetten és megkönnyebbülten állapítottam meg, hogy nincs odakint senki. Először megijedtem. Biztos voltam benne, hogy valaki elintézte a testőreimet és rám fog támadni, de aztán eszembe jutott, hogy már nem leselkedik rám veszély. Elindultam a folyosón.

– A testvéremet keresem – mondtam az újszülöttosztály recepciós pultjánál. A forgószéken ülő idősebb nővér szólt néhány szót spanyolul, és a szemét forgatva eltűnt. Egy fiatal, mosolygós lány lépett a helyébe.

– Miben segíthetek? – kérdezte angolul.

– A testvéremet, Amelia Matost keresem. Itt van önöknél az osztályon, koraszülött babája van.

A nő a képernyőt nézte egy darabig, aztán megadta nekem a szobaszámot, és megmutatta, merre.

Az ajtó előtt álltam, és kopogásra kész kézzel ledermedtem. Mi a fenét csinálok itt?, gondoltam. Annak a bérgyilkosnak a húgához megyek, aki engem elrabolt, és meg akarom kérdezni, hogy érzi magát annak a pasinak a halála után, aki engem megvert és meg akart ölni. Ez annyira szürreális volt, hogy magam sem hittem el, mire készülök.

– Laura – hallatszott a hátam mögül. Megfordultam. Amelia állt mellettem egy üveg vízzel a hóna alatt.

– Átjöttem megnézni, hogy érzed magad – nyögtem ki nagy levegőt véve.

Kinyitotta az ajtót, bement, és magával húzott. A helyiség még az enyémnél is nagyobb volt, olyan volt, mint egy szalon és egy hálószoba. Mindenhol liliomillat volt, több száz liliom volt a szobában.

– A bátyám mindennap új csokrot hoz nekem – sóhajtotta, és közben leült, én pedig lemerevedtem. Pánikba esve néztem körül, és a kijárat felé hátráltam.

– Ne aggódj, ma nem jön be – rám nézett, mintha olvasna a gondolataimban. – Mindent elmondott nekem.

– Pontosan mit? – kérdeztem, és leültem mellé egy fotelba.

Lehajtotta a fejét, és piszkálni kezdte a körmét. Csak árnyéknak tűnt, a szép lánynak nyoma sem volt.

– Tudom, hogy nem voltatok együtt, és hogy apa utasította, hogy raboljon el téged, Marcelónak pedig gondoskodnia kellett a kényelmedről és rólad – közelebb jött hozzám. – Laura, nem vagyok hülye. Tudom, mivel foglalkozott Fernando Matos és hogy milyen családba születtem – sóhajtott. – De hogy mindebben Flavio is részt vett… – hangja elhalt, ahogy a hasamra nézett. – Hogy van a te… – megakadt, ahogy meglátta, hogy csóválom a fejem és a szemem könnybe lábad. Becsukta a szemét, és másodperceken belül megjelentek arcán az első könnycseppek. – Bocsánat – suttogta. – A családom miatt elveszítetted a gyerekedet.

– Amelia, ez nem miattad történt. Neked ezért nem kell bocsánatot kérned – mondtam a lehető legmagabiztosabb hangon. – Ez a férfiak miatt történt, akikkel együtt élünk. A tied miatt Pablo az életéért küzd, én enyém miatt kerültem ide a szigetre – először hangosan mondtam, de a szavak hallatára elakadt a levegő a mellkasomban. Először fejeztem ki egyenesen a Massimo miatti keserűségemet. Igazából nem voltam teljesen őszinte Ameliával, mert a történtekért kizárólag Flavio volt a felelős… De nem akartam még több fájdalmat okozni neki.

– Hogy van a fiad? – kérdeztem elfojtva a sírást. Bár a legjobbakat kívántam a kicsinek és az anyukájának, alig tudtam kiejteni a számon e szavakat.

– Talán jobban – elmosolyodott. – Mint látod, a bátyám mindenről gondoskodott – mutatott a szobára. Lefizette vagy megfenyegette az orvosokat, és úgy bánnak velem, mint egy királynővel. Pablo a legjobb ellátást kapja, és napról napra erősebb.

Még pár percig beszélgettünk, amíg eszembe nem jutott, hogy mekkora bajban leszek, ha Digó nem talál a szobámban.

– Amelia, mennem kell. Ma visszamegyek Szicíliába.

Halkan nyögve, a fotelnak támaszkodva keltem fel.

– Laura, várj! Van még valami… – Kérdőn néztem rá. – Marcelo… Szeretnék veled a bátyámról beszélni.

Ennek hallatára elkerekedett a szemem, ő pedig kicsit feszülten kezdett beszélni.

– Nem akarom, hogy utáld őt, főleg hogy ő téged talán…

– Nincs vele semmi bajom – szakítottam félbe, mert féltem attól, mit akar mondani. – Tényleg. Üdvözlöm! Mennem kell – mondtam, megpusziltam, gyengéden megöleltem, és szinte kiszaladtam a szobából.

Kimentem a folyosóra, és levegő után kapkodva a falnak támaszkodtam. Kicsit rosszul éreztem magam, a mellkasom lüktetett, de – furcsa módon – nem hallottam a szívemet. Nem volt az a szörnyű lüktetés a fejemben, ami szinte minden pánikrohamommal együtt járt. Egy pillanatra vissza akartam menni Ameliához és arra kérni, hogy fejezze be, amit akart – de észbe kaptam, és a szobámba indultam.

3. FEJEZET

– A picsába – kiáltotta Olga, amikor beszaladt a hálóba, és meglátta, hogy még mindig az ágyban fekszem. – Mennyit kell várni rád, te lotyó!

Meg akart ölelni, de félúton eszébe jutott, hogy minden oldalon össze vagyok szabdalva, és letett róla. Az ágyra térdelt, szeme könnybe lábadt, és a következő pillanatban kitört.

– Olyan borzasztóan aggódtam, Lari! – kiáltotta, én pedig elszomorodtam. – Amikor elraboltak, én… nem tudtam… – motyogta, miközben próbált nem hisztériázni.

Megfogtam a kezét és gyengéden simogatni kezdtem, de a fejével a nyakamhoz bújt, és úgy üvöltött, mint egy kisgyerek.

– Most nekem kellene felvidítanom téged, és nem fordítva. Megtörölte az orrát, és rám nézett. – Nagyon sovány vagy – sóhajtotta. – Jól érzed magad?

– Leszámítva a műtét utáni fájdalmat és azt a tényt, hogy közel egy hónapig nem voltam itt, és azt, hogy elveszítettem a gyermekemet, kiválóan – sóhajtottam. Biztosan észrevette a szarkazmust a hangomban, mert elhallgatott, és lehajtotta a fejét. Egy darabig erősen gondolkodott valamin, végül mély levegőt vett.

– Massimo semmit nem beszélt a történtekről a szüleidnek – grimaszolt. – Anyukád majd megőrül, ő pedig becsapja. Először, amikor el akartak köszönni tőled az elutazásuk napján, arra utasított, hogy mondjam azt nekik… Képzeld el, hogy engem kért meg, beszéljek velük, és adjak be nekik egy mesét – kiabálta. – Azt mondtam, hogy Massimo meglepetéskirándulást szervezett neked, és megszervezte az elrablásodat. – Derűsen vonta fel a szemöldökét. – Röhej, mi? Azt, hogy karácsonyi ajándékként elrabolt téged, és Dominikára reptetett. Tudod, messze van és gyenge a térerő. Ezzel a hazugsággal etettem anyukádat három héten keresztül. Minden egyes alkalommal, amikor telefonált. Néha nem hitte el, így írtam neki Facebookon, természetesen a nevedben. – Olga megvonta a vállát. – De sajnos Klara nem hülye. – Mellém huppant, és a kezébe temette a fejét. – Van fogalmad arról, min mentem keresztül? Minden egyes hazugság újabbat szült, az újabb történetek pedig egyre kevésbé stimmeltek.

– Miben maradtatok? – kérdeztem a lehető legnyugodtabban.

– Abban, hogy Tenerifén vagytok üzleti ügyben, a telefonod pedig az óceánba esett.

Elfordítottam a fejem, és ránéztem. Emiatt újból hazudnom kell majd, gondoltam.

– Add ide a telefonod! Massimo nem adta vissza az enyémet.

– Nálam volt – húzta elő a telefont az ágy melletti fiókból. – A szálloda folyosóján találtam, amikor téged elraboltak.

Felemelkedett, és mellém térdelt.

– Tudod, mit, Lari? Magadra hagylak.

Bólogattam, és a kezembe vettem a telefont. A kijelzőt és a híváslistában szereplő „anyu” feliratot néztem. Nem tudtam, hogy az igazat mondjam neki, vagy hazudjak. És ha hazudok, akkor mit mondjak neki? Egy idő után beláttam, hogy az őszinteség ez esetben kegyetlenség lenne. Főleg most, amikor minden olyan jól alakult, ő pedig szinte beleszeretett a férjembe. Mély levegőt vettem, és felhívtam. A fülemhez tartottam a telefont.

– Laura! – Imádott anyukám sivító kiáltása széthasította a koponyámat. – Hogyhogy nem jelentkeztél ilyen sokáig? Van fogalmad arról, mit éltem át? Apa halálra aggódta magát…

– Nincs semmi bajom – forgattam a szemem, miközben éreztem, hogy könnybe lábad. – Most jöttem haza, nem volt nálam telefon, vízbe esett.

– Nem értek semmit. Mi történik?

Tudtam, hogy átlát rajtam. Azt is tudtam, hogy nem kerülhetem el ezt a beszélgetést.

– Amikor a Kanári-szigeteken voltunk, balesetem volt… – sóhajtottam, a vonal túlsó végén pedig csend lett. –
Az autóba, amit vezettem, beleszállt egy másik és… – a torkomon akadt a szó, arcomon pedig patakokban folyt a könny. – És… – próbáltam újra megszólalni, de nem sikerült. Zokogni kezdtem. – Elveszítettem a gyereket, anyu!

A vonal túlsó végén ijesztő csend lett. De éreztem, hogy ő is sír.

– Drágám – suttogta, én pedig tudtam, hogy most nem tud nekem semmi mást mondani.

– Anyu, én…

Egyikünk sem tudott megszólalni, ezért hallgattunk, és sírtunk. És bár sok ezer kilométerre voltunk egymástól, tudtam, hogy velem van.

– Odarepülök – mondta néhány perccel később. – Gondoskodom rólad.

– Anyu, semmi értelme, nekem… ezzel magunknak kell megbirkóznunk. Massimónak most nagyobb szüksége van rám, mint valaha. És nekem is rá.

– Jó, akkor majd akkor repülök oda, amikor már jobban vagytok.

Viszonylag sokáig tartott meggyőzni anyukámat arról, hogy felnőtt vagyok és férjnél vagyok, akivel együtt kell átvészelnünk ezt a nehéz időszakot. Úgy negyedóra alatt megadta magát.

A vele való beszélgetés egyrészről katarzist hozott, másrészről pedig úgy kimerített, hogy elaludtam. Lentről jövő zajra ébredtem. Miután lángok fényét láttam meg a kandallóból, felkeltem, és a lépcső felé indultam. Ahogy lejjebb mentem, megláttam Digót, aki éppen fát rakott a tűzre. Megfogtam a korlátot, és lassan felé indultam. Öltönynadrágban és kigombolt fekete ingben volt. Amikor megálltam az utolsó lépcsőfokon, rám nézett.

– Miért keltél fel? – motyogta, miközben ledőlt a kanapéra, és üres tekintettel bámulta a tüzet. – Nem szabad megerőltetned magad, menj, feküdj le!

– Nélküled nincs értelme – jelentettem ki, és leültem mellé.

– Nem alhatok veled. – Megfogta a szinte üres üveget, és töltött magának a borostyánszínű italból. – Akaratlanul árthatnék neked, és már épp elég sok mindenen átmentél miattam.

Nagyot sóhajtottam, és felemeltem a kezét, hogy a hóna alá bújjak, de nem engedte.

– Mi történt Tenerifén?

Hangjában vád és valami olyasmi érződött, amit még sose hallottam.

– Te részeg vagy? – fordítottam a fejét magam felé.

Hideg tekintettel nézett rám, szeme haragos volt.

– Nem válaszoltál nekem! – emelte fel a hangját.

Fejemen ezernyi gondolat cikázott át egy másodperc alatt, vagyis leginkább egy: vajon tudja-e. Azon morfondíroztam, tudja-e, mi történt a tengerparti kis házikóban, és valami csoda folytán rájött-e, hogy odavagyok Nachóért.

– Te se válaszoltál nekem.

Kicsit túl gyorsan álltam fel. Fájdalmat éreztem, és a kanapéba kapaszkodtam.

– De már nem is kell mondanod semmit. Részeg vagy, így nem beszélgetek veled.

– De igen! – kiáltotta, és utánam eredt. – A feleségem vagy, a picsába is, és válaszolsz, amikor kérdezlek!

A földhöz vágta a poharat, szétszóródtak az üvegszilánkok. Mezítláb álltam, meghúztam magam, miközben ő fölém tornyosult. Állkapcsa az összeszorított fogának ritmusára járt. A kezét ökölbe szorította. Hallgattam – megijedtem attól, amit láttam, ő pedig egy darabig várt, majd miután nem kapott választ, sarkon fordult és kiment.

Féltem, hogy megsérülök, ezért leültem a kanapéra, és felhúztam a lábam a puha párnára. A legkevésbé kívánatos emlék fénysebességgel tört fel, és szemem előtt megjelent, ahogy Nacho a tányérszilánkokat takarítja, hogy ne sérüljek meg. Emlékszem, ahogy megfogott és arrább tett, hogy mindent alaposan feltakaríthasson.

– Atyaúristen – suttogtam az elmém jeleitől megriadva.

A kanapéra kucorodtam, és megfogtam a mellettem heverő plédet. Betakaróztam vele, és tompán néztem a tüzet, míg el nem aludtam. A következő napok, vagy talán hetek lényegében ugyanígy néztek ki. Feküdtem az ágyban, sírtam, gondolkodtam, emlékeztem, aztán újra sírtam. Massimo dolgozott, bár valójában nem tudom, mit csinált, mert nagyon ritkán láttam. Főleg akkor, amikor orvosok jelentek meg és megvizsgáltak, vagy rehabilitációm volt. Nem aludt velem, azt sem tudtam, hol alszik, mert a rezidencia akkora volt, és annyi hálószoba volt benne, hogy még ha akarnám, sem találnám meg.

– Lari, ez így nem mehet tovább – jelentette ki Olo, ahogy leült mellém egy padra a kertben. – Már egészséges vagy, semmi bajod, és úgy viselkedsz, mintha súlyos beteg lennél.

Felemelte a kezét, eltakarta az arcát.

– Elegem van! Massimo dühöng, és folyton elviszi valahová Domenicót. Te sírsz, vagy fekszel, mint egy bábu. És én?

Megfordultam, és ránéztem. Várakozó tekintettel nézett rám.

– Hagyj békén, Olka! – mormogtam.

– Szó sem lehet róla! – Felpattant, és felém nyújtotta a kezét. – Öltözz, indulunk!

– Olyan szépen fogalmazok, ahogy csak tudok: menj a picsába!

Tekintetem ismét a nyugodt tengerre révedt. Éreztem, ahogy Olkát szétveti a düh – a testéből áradó hő szinte felperzselt.

– Te kibaszott egoista! – Felkelt, és eltakarta a kilátásomat. Kiabálni kezdett velem. – Idehoztál ebbe az országba, hagytad, hogy szerelmes legyek! És ez még nem elég: eljegyzésem volt. Most meg magamra hagysz.

Hangjában aggodalom és ijedtség érződött, és hatalmas lelkiismeret-furdalásom lett tőle.

Nem tudom, hogy csinálta, de sikerült felvonszolnia és szabadidőruhába öltöztetnie engem. Aztán autóba ültetett.

Megálltunk egy pici taorminai ház előtt. Amikor kiszállt az autóból, úgy néztem rá, mint egy idiótára.

– Mozgás, csajszi! – morogta, amikor nem mozdultam az ülésből. Hangjában nem volt harag, inkább törődés érződött rajta.

– Elmeséled, mit csinálunk itt? – kérdeztem, miközben egy testőr becsukta mögöttem a kocsiajtót.

– Gyógyulunk. – Az épületre mutatott. – Itt gyógyulnak az agybetegek, állítólag Marco Garbi a legjobb terapeuta a környéken.

Ennek hallatára a kilincsért nyúltam, hogy az autóba bújjak, de Ola elhúzott az autótól.

– Megtehetjük magunk, vagy majd a zsarnokoskodó férjed keres neked egy eszelős dokit, aki minden látogatásodról beszámol neki.

Felvont szemöldökkel várakozott.

Megadóan az autónak támaszkodtam. Fogalmam sem volt, mit akarok, hogyan segítsek magamon és hogy van-e értelme segíteni magamon. Ráadásul semmi bajom nem volt.

– Miért is keltem fel az ágyból?! – sóhajtottam, aztán végül a lépcső felé indultam. Kiderült, hogy az orvos nagyon különleges pasi. Százéves, szemüveges szicíliaira számítottam, fényesre fésült ősz hajjal, aki majd freudi kanapéra fektet engem. Marco azonban alig tíz évvel lehetett idősebb nálam, és a beszélgetés mindvégig a konyhapultnál zajlott. Nem tűnt tipikus terapeutának. Szakadt farmert, trikót és tornacipőt viselt. Hosszú, göndör haja lófarokba volt fogva, és az első kérdése az volt, mit iszunk. Ez nekem kevéssé tűnt professzionálisnak, de ő volt a specialista, nem én.

Amikor végre leült, hangsúlyozta, hogy tisztában van vele, kinek vagyok a felesége. És hozzátette, mennyire nem érdekli. Biztosított róla, hogy Massimónak semmilyen hatalma nincs az ő házában, és hogy soha nem fog tudomást szerezni a beszélgetéseinkről.

Később arra kért, meséljem el neki az elmúlt egy évemet részletesen, de amikor a balesethez értem, leállított. Látta, hogy sírás fojtogat. Aztán megkérdezte: mit szerettem volna, mik voltak a terveim szilveszter előtt, minek örülök.

Tulajdonképpen egy általános beszélgetés volt egy idegennel. Nem éreztem magam se jobban, se rosszabbul utána.

– Na? – pattant fel Olga az előszobában a fotelból, ahol várt. – Milyen volt?

– Nem is tudom… – vontam meg a vállam. – Nem tudom, hogyan tud rajtam segíteni simán csak beszélgetéssel.

Beültünk az autóba.

– Ráadásul azt mondta, tudja, hogy nincs semmi bajom, de terápiára van szükségem, hogy mindent megértsek – forgattam a szemem. – Úgy gondolja, hogy fekhetek tovább, ha akarok. – Kinyújtottam rá a nyelvem. – Csak nem tudom, akarok-e – gondolkodtam el. – Mert az egész látogatásból azt a következtetést vontam le, hogy unatkozom, és ez a legnagyobb bajom. Talán azt sugallta, bár nem vagyok benne biztos, hogy először is keressek magamnak valami elfoglaltságot. Azon kívül, hogy arra várok, hogy visszaálljon a régi életem. Az üvegnek döntöttem a fejem.

– Hát ez remek. – Olo tapsikolva ugrált az ülésen. – Ma kezdjük a foglalkozást. Visszaszerezlek, meglátod! – A nyakamba ugrott, aztán vállon veregette a sofőrt. – Hazamegyünk.

Idióta arccal, meglepetten néztem rám, és azon tanakodtam, mi járhat a fejében.

Amikor megálltunk a felhajtón, vagy tucatnyi autót láttam ott parkolni. Vendégeink lennének, akikről nem tudok?, gondoltam, és megnéztem, milyen ruha van rajtam. Igaz, szép volt a bézs Victoria’s Secret szabadidőruha, de nem mutatkozhattam benne emberek előtt. Normális emberek előtt igen, de nem a férjem ügyfelei, azaz a világ minden részéről származó gengszterek előtt. Egyrészről tettem rá, másrészről pedig nem akartam, hogy bárki ilyen állapotban lásson.

Óvatosan mentünk végig a folyosók útvesztőjén, reménykedve, hogy senki nem jön valamelyik ajtón. Szerencsére nem találkoztunk senkivel. Megkönnyebbülten omlottam le a hálónkban az ágyra, és amikor már épp visszabújtam volna a takaró alá, Olga keze nyúlt felém, és a földre lökött.

– Talán elment az eszed, ha azt gondolod, hogy miután majdnem egy órát vártam rád annál a rockernél, most hagyom, hogy tovább rohadj az ágyban. Gyerünk! Fel kell téged öltöztetni, és rendbe kell hozni. – Olga hunyorgott, elkapott a lábamnál fogva, és maga felé húzott.

Belekapaszkodtam az ágy fejtámlájába. Azt kiabáltam, hogy műtét után vagyok és rosszul érzem magam, de nem volt hatása. Miután semmi nem hatott, végül elengedett. Azt hittem, ezzel vége, de megint elkapott, most mindkét lábamnál fogva, és csikizni kezdett. Ez övön aluli volt, és ő ezt nagyon jól tudta. Nem bírtam már szorítani a fejtámlát, így a következő pillanatban a szőnyegen ültem, Olga pedig a gardrób felé vonszolt.

– Te kegyetlen, áruló, aljas… – kiabáltam.

– Igen, igen, én is szeretlek – felelte derűsen, miközben lihegett az erőfeszítéstől. – Gyerünk, munkára! – mondta, ahogy a gardróbhoz értünk.

A szőnyegen feküdtem elégedetlen ábrázattal, és néztem, ahogy a mellkasán összefont kézzel áll. Egyrészről semmi kedvem nem volt felöltözni, főleg, hogy hosszú hetek óta pizsamában voltam, másrészről pedig tisztában voltam vele, hogy Olga nem hagyja magát.

– Kérlek – suttogta térdre borulva mellettem. – Hiányzol!

Ez elég volt ahhoz, hogy könnybe lábadjon a szemem.

Karon ragadtam, és magamhoz öleltem.

– Na jó, megpróbálkozom. – Amikor örömében felugrott, felemeltem a mutatóujjam. – De azzal a feltétellel, hogy nem vársz tőlem túl sok lelkesedést.

Olo ugrándozott és táncolt, valami baromságokat kiabált, aztán a cipőspolc felé indult.

– Givenchy csizma – mondta, és felemelte a bézs csizmát. – Amíg nincs kánikula, erre építek, a többit válaszd ki te!

Megráztam a fejem, felkeltem, és odamentem a több száz vállfához. Nem volt erőm, no meg ez volt a kedvenc cipőm. Éreztem, hogy nem vehetek fel hozzá akármit.

– Lazaságra hajtunk – mondtam és rövid, trapézos, hosszú ujjú ruháért nyúltam. A színe megegyezett a csizmáéval. Fehérneműt vettem ki a fiókból, és a fürdőszobába mentem.

Álltam a tükör előtt, és hosszú hetek óta először néztem meg magam. Borzasztóan néztem ki. Sápadt voltam, szörnyen sovány, és csúnyán lenőtt a hajam. Fintorogtam a látványra, és nagyon gyorsan elfordultam tükörképemtől.

Vizet eresztettem, hajat mostam, szőrtelenítettem a lábam és minden egyebet, aztán törülközőbe csavartam magam, és sminkelni mentem. Ez most határozottan több időbe telt, mint általában. Közel két órával később végre kész voltam. Bár ez talán kicsit túlzás, mert a nyomorúság és a kétségbeesés nem tűnt el, csak kissé el lett rejtve.

Amikor bementem a hálóba, Olo az ágyon feküdt és tévézett.

– A picsába, de szép vagy! – mondta, ahogy letette a távirányítót. – Már szinte teljesen elfelejtettem, micsoda bombázó vagy! De tegyél kalapot, kérlek, mert úgy nézel ki, mint azok a vidéki lotyók, akik fehér csizmával hordják a szabadidőruhát.

Forgattam a szemem, és visszamentem a szekrényhez fejfedőt keresni. Tíz perccel később, egy világos színű Prada táska megpakolása után kész voltunk, kerek Valentino szemüveget tettem az orromra, és a kijárat felé indultunk. Azt akartam, hogy hozzák az autómat, de úgy néz ki, Massimo megtiltotta, hogy önállóan hagyjam el a rezidenciát. Így hát meg kellett elégednem egy fekete limuzinnal és két testőr állandó kíséretével.

– Hova megyünk? – kérdeztem, ahogy elindult az autó.

– Meglátod – mondta Olga derűsen.

Jó fél órával később megálltunk annál a hotelnál, ahol a nászutunk után voltunk. Az előtt, ahonnan elszöktem a testőrök elől, hogy meglepetést okozzak a férjemnek, és az ikertestvérét láttam meg, ahogy Annát dugja az íróasztalon. Nem gondoltam, hogy erre valaha is kissé mosolyogva fogok emlékezni, de így lett. Valahol mélyen inkább éreztem volna újra ezt a helyett az üresség helyett, amit éreztem.

Az egész akció, ami utána lezajlott, kicsit filmszerűnek tűnt, ahol kiásnak egy fagyott barlanglakót, ő pedig életre kel, így rendbe kell hozni. Először esztétikai sebésszel kell konzultálni a sebhelyek eltüntetéséről. A testem már nem volt olyan hibátlan, mint régen, ez sem javított a hangulatomon. Az orvos azt mondta, hogy még túl korai lenne radikális módszerekhez, de gyengéd kezelésekkel és kozmetikával kezdjük, és idővel minden foltot eltüntetünk lézerrel.

Később már kellemesebb volt: testkezelések, hámlasztás, maszkok, balzsamok, masszázsok. Aztán a körmök, na és az ijesztő rész, a fodrász, aki hosszú perceken keresztül állt, igazgatta a szénaboglyát a fejemen, és olaszul mormogott valamit. Aztán megrázta a fejét és csettintett egyet, majd végül kibökte angolul:

– Mi történt veled? Olyan sok hónapon keresztül gondoskodtunk sima szőke hajadról, és most? Hol jártál? Milyen lakatlan szigeten? Talán csak ott nem menekültek az emberek a lenövésedtől.

Megfogott egy tincset, és undorodva engedte el.

– Messze voltam, ez tény – bólogattam helyeslőn. – Szenteste napján találkoztunk legutóbb. –Bólintott. – Nézd, mennyit nőtt három hónap alatt!

Nem értékelte a humoromat. Rám meresztette a szemét, és leomlott a forgószékre.

– Nos, világosítjuk és vágjuk? – Helyeslőn bólogattam. – Mindjárt meghalok.

Látványosan a mellkasához kapott és a székre támaszkodott, szívinfarktust színlelve. De én a terapeutámmal folytatott beszélgetésemre gondoltam és arra, mit mondott: a változások jók.

– Most sötét és hosszú hajat szeretnék. Meg tudod hosszabbítani?

Kicsit elgondolkodott, csóválta a fejét, motyogott valamit, aztán úgy pattant fel, mint akibe villám csapott.

– Igen! – kiáltotta. – Hosszú, sötét, frufruval. A székre pattant, és tapsikolt. – Elena, mosás!

Oldalra néztem, és láttam, hogy Olga tátott szájjal ül, vagyis inkább fekszik a fal melletti fotelban.

– Te ki akarsz engem készíteni, Lari! Ivott egy korty vizet. – Már várom, mikor lesz az a nap, amikor beülsz ebbe a fotelba és azt mondod, most kopaszra nyírjuk.

Nem tudom, hány órával később fájó fejjel és nyakkal, olyan fáradtan keltem föl a fotelból, mintha maratont futottam volna. Olo ismét igazat kellett, hogy adjon nekem. Eszméletlen jól néztem ki. Csak álltam, mintha hipnózisban lennék, és néztem csodás, hosszú hajam és az egyenesre vágott, szemöldökre hulló frufru alól kilátszó, tökéletes sminkemet. Képtelen voltam elhinni, hogy ilyen szép vagyok. Főleg azok után, hogy hónapokon keresztül úgy néztem ki, mint akit kihányt egy csecsemő. Visszabújtam a ruhámba, és megfogtam a kalapot, amire már nem volt szükségem.

– Van egy javaslatom, és tekintettel arra, hogy hétvége van, visszautasíthatatlan ajánlat lesz. – Olga felemelte az ujját. –
És ha elutasítod, egy lófejet fogsz találni az ágyadban.

– Talán már tudom, mit fogsz mondani…

– Buliii! – kiáltotta, és az autóhoz vonszolt. – Hiszen nézd: szépek vagyunk, kisimultak, szépen felöltözve. Ezt kár lenne kihagyni. Lenyűgöző vagy, karcsú…

– …és hónapok óta nem iszom – sóhajtottam.

– Hát épp ez az, Lari. Hiszen ennek meg kellett történnie – ez a nap, a terapeuta, változások, minden stimmel.

Az autó felé húzott. A testőrök először meg se ismertek engem. Csak álltak, mint a cövek, és bámultak rám, én meg megvontam a vállam. Elmentem mellettük, és beültem. Jól éreztem magam. Vonzó voltam, szexi és nagyon nőies. Utoljára… Nacho mellett éreztem így magam.

Ez a gondolat olyan volt, mintha gyomorba vágtak volna. Nyeltem egyet, de a torkomban lévő gombóc nem akart eltűnni. Szemem előtt a színes fiút láttam a széles mosolyával. Ledermedtem.

– Laura, mi van veled? Rosszul érzed magad?

Olga megragadta a vállam, én pedig dermedten ültem, az ülésbe szegezett tekintettel.

– Nincs semmi bajom – mondtam, és idegesen pislogtam. Megszédültem. – Engedjük el mára a bulit!

– Most? Amikor ilyen szép vagyok és készen állok? Gyerünk!

Színlelt mosollyal néztem Olgára. Nem akartam, hogy megtudja. Nem álltam készen arra, hogy bárkinek is meséljek arról, mit érzek. Férjem van, szeretem, korholtam magam, amikor elmém ismét nemkívánatos képpel támadott le.

– Mikorra tervezitek az esküvőt? – kérdeztem Olgát, hogy témát váltsak és valami másra koncentráljak.

– Ó, nem tudom. Májusra gondoltunk, de lehet akár június is. Tudod, ez nem olyan egyszerű…

Olgából ömleni kezdett a szó, én pedig megkönnyebbülten sodródtam bele a beszélgetésbe, osztozva az örömén.

Amikor kiszálltunk az autóból a rezidencia előtt, még mindig gyanús autók álltak ott. Most azonban eszem ágában sem volt elbújni senki elől. Csodák csodájára egyre jobban éreztem magam. Ahogy bementünk a házba, rögtön feltűnt, hogy nincs személyzet. Általában a folyosókon rögtön összefutottunk valakivel, de most kísérteties volt a ház.

– A szobámba megyek – mondta a barátnőm. – Fél óra múlva találkozunk, és elmegyünk vacsorázni. Vagy ha nem jó, amit a szekrényemben találok, átmegyek hozzád segítségért.

– Gyere – mondtam nevetve, gondolatban már a ruhatáramat túrva.

A folyosón mentem, egyik kezemben a táskát lóbálva, a másikban a kalapot. Ahogy elmentem a könyvtárajtó mellett, hirtelen kinyílt az ajtó, és megjelent Massimo. Ledermedtem. Háttal állt nekem, és olaszul mondott valamit a bent lévő embereknek, aztán megfordult.

Őrülten vert a szívem, miközben ő becsukta maga mögött az ajtót. Tetőtől talpig végigmért, nekem pedig idegességemben egy szó sem jött ki a torkomon. Olyan sok idő telt el azóta, amióta legutóbb nőként nézett rám. A saját nőjére. Bár a hallban félhomály volt, világosan láttam, ahogy pupillája kitágul és lélegzete felgyorsul. Álltunk így egy darabig és néztük egymást, míg az agyam fel nem eszmélt.

– Megbeszélésed van, bocsánat – suttogtam teljesen értelmetlenül, de fogalmam sem volt, mi egyebet mondhattam volna. Hiszen ő jött ki, te idióta, miért kérsz tőle bocsánatot! Előreléptem egyet, de elállta az utamat. A ház körül lévő lámpák ablakon beszűrődő tompa fénye az arcára esett. Komoly volt, összeszedett, és… fűtötte a vágy. Megfogott, és a számhoz tapadt. Brutálisan hatolt a számba. Meglepetten nyögtem, amikor a falhoz támasztott, s közben mindvégig csókolt, harapdált és fojtogatott. Keze a testemen vándorolt, amíg el nem ért a ruhám széléig. Rendületlenül csókolva felhúzta a ruhámat, és megfogta meztelen fenekemet. Szájából mintha búgás hallatszott volna, ahogy megszorította a fenekem, és lassan lehúzta a bugyimat. Ügyes ujjai fenekem finom bőrét masszírozták, én pedig éreztem, ahogy farkában vágy ébred. Ahogy férfiasságát hozzám dörzsölte, magamhoz tértem. Átvettem kezem felett az irányítást, és megragadtam a haját. Meghúztam. Digó imádta ezt a gyengéd brutalitást, így amikor megérezte a rántást, a számra tapadt. Nyögtem a fájdalomtól, és kinyitottam a szemem. Csibészesen mosolygott, fogával továbbra is az ajkamat pásztázta.

Ekkor éreztem, ahogy lecsúszik a bugyim a combomon, a térdemen, és végül leesik a bokámhoz. Massimo felemelt, a csípőjére ültetett, és a legközelebbi ajtó felé indult. Átmentünk a küszöbön, ő egy rúgással becsukta az ajtót, és a falnak támasztotta a hátam. Hangosan zihált, mozdulatai idegesek voltak, láthatóan sietett. Egyik kezével engem tartott, a másikkal letolta a cipzárját, és amikor kiszabadult akcióra kész farka, figyelmeztetés nélkül magára ültetett. Éreztem, ahogy férjem vastag pénisze behatol vágyakozó belsőmbe. Hangosan kiabáltam, homlokomat az övének támasztottam, testünk pedig szenvedélyes küzdelemben egyesült. Don mozdulatai erősek voltak, de nagyon lassúak, mintha élvezte volna a pillanatot, és élvezkedett. Csipkedte, nyalogatta az ajkaimat, és egyre mélyebbre hatolt bennem. Hasamban tornádóként áramlott szét egy hatalmas orgazmus. Nagyon rég nem éreztem őt magamban, főleg ilyen közel magamhoz. A fekete öltönyös pasim őrülten baszott engem, én pedig a csúcson voltam, és élveztem. Egyszer csak éreztem, ahogy egész testemben hatalmas orgazmus áramlik szét, elakasztva a lélegzetemet. Próbáltam kiáltani, de Massimo csókokkal némította el a hangomat, és rögtön utánam elélvezett. Izzadt volt, remegett a keze és a lába. Még egy darabig magán tartott. Néhány másodperccel később megint letett a padlóra, és a falnak támaszkodott.

– Úgy nézel ki… – suttogta, miközben próbált szabályosan lélegezni. – Laura, egyszerűen… – mellkasa őrült tempóban lüktetett, szájával pedig kapkodta a levegőt.

– Te is hiányoztál – mondtam halkan, és éreztem, ahogy elmosolyodik.

Ajka ismét a számon volt, és mielőtt újra szóhoz jutottam volna, behatolt nyelvével. Most gyengéden cirógatott, lassan és érzékien. Egyszer csak hangokat hallottunk. Don ledermedt. A szájához emelte az ujját, jelezve, hogy maradjak csöndben. Folytatta, amit csinált. A folyosón nem haltak el a hangok, ő pedig szenvedélyesen izgatta a számat. Hosszú ujjai a még mindig lüktető csiklómra vándoroltak. Ledermedtem. Ilyen hosszú szünet után minden egyes érintése áramütésként ért, megbénította a testem. Akaratlanul is nyögtem, ő pedig még mélyebben csókolt, hogy elhallgattasson. A hallban záródó zár hangja hallatszott, a beszélgetések elhaltak, én pedig megkönnyebbülten adtam át magam annak, amit Digó csinált. Két ujját a még mindig vágyakozó puncimba tette, eggyel a legérzékenyebb helyet masszírozta, és újra a kozmikus térbe küldött.

– A picsába – morogta, amikor rezegni kezdett a zsebe. Elővette a telefonját, a kijelzőre nézett és nagyot sóhajtott. – Muszáj fölvennem.

A füléhez tartotta a telefont, és egy rövid telefonbeszélgetés alatt folytatta ujjaival, amit elkezdett.

– Mennem kell – súgta letörten, miután szétkapcsolta a hívást. – Még nem végeztem veled – tette hozzá.

Ez a fenyegetés ígéret is volt egyben, mely hallatára hasam vágyra gerjedt. Még egyszer a számba tette a nyelvét, aztán felhúzta a cipzárját.

Kimentünk a szobából, Massimo lehajolt, és felvette a földről a bugyimat, ami a sarokban hevert a folyosó sötétjében. A szemembe nézett, a zsebébe tette a bugyimat, vett néhány mélyebb lélegzetet és megfogta a kilincset. A könyvtárból lárma hallatszott.

Becsukódott az ajtó, én pedig még mindig a falnak támaszkodva álltam, és nem egészen értettem, mi is történt. Bár nem volt ünnep, hiszen a férjjel való szeretkezés alap, ennyi hét, vagy inkább hónap után úgy éreztem, mintha visszarepültünk volna minimum augusztusig, amikor elrabolt, fogva tartott, míg végül hagytam magam, és beleszerettem. A következő gondolatomra kővé dermedtem. Hiszen már nem vagyok terhes, és bármikor teherbe eshetek. Félelem bénította meg a testemet. A fejemben cikázó számtalan gondolatra és forgatókönyvre torkomon akadt a levegő, szemem pedig könnybe lábadt. Ezt nem hagyhattam, nem hagyhattam újra, nem akkor, amikor a sors másként döntött helyettem. Ideges voltam, alig álltam a lábamon, de tudtam, hogy ha itt állok, semmire sem megyek. A háló felé indultam.

Bekapcsoltam a számítógépet, és idegesen vertem a billentyűzetet, Google barátunk tanácsát kértem. Annyi oldal jelent meg, hogy szinte rácsodálkoztam, milyen sok fajta gyógyszer van ebből a piacon. Olvasgattam egy kicsit a működésükről és arról, hogyan lehet őket beszerezni, és amikor láttam, milyen könnyen beszerezhetők, leheveredtem az ágyra.

– Ó látom, kibaszottul kész vagy! – mondta Olo, ahogy jött föl a lépcsőn. – Táskám nincs, de látom, neked semmid nincs, úgyhogy nincs gond.

Figyeltem, ahogy odajött.

Nagyon csábítóan nézett ki, rövid fehér ruhában volt, ami csak mell alatt volt kapcsos. Még akár azt is mondtam volna, hogy lányos, a felsőrészének a csipkéje pedig ártatlanságot sugallt. Lenéztem, és megkönnyebbülten sóhajtottam fel: semmi nem változott, a lábán combközépig érő fekete bőrcsizma volt. Az egész azt sugallta: prűd vagyok, de adj egy korbácsot, és meglátod. Lecsuktam a számítógépet, és utánamentem.

Dobálni kezdte a táskákat, én pedig azokat a ruhákat kezdtem túrni, amik talán érdekelhettek. Fejemmel a vállfák között furcsa nyugtalanság fogott el, így kihúztam onnan a fejem, és Olgára néztem. Egyik szemöldökét felvonva, a mellkasán összefont kézzel állt.

– Keféltél – mondta derűsen. – Mikor volt rá időd?

Látványosan forgattam a szemem, és visszabújtam a vállfák közé.

– Ezt miből gondolod? – kérdeztem, miközben sorra húztam ki a nem tetsző dolgokat.

– Talán abból, hogy nincs rajtad bugyi?

Ennek hallatára ledermedtem. A szemközti falon lévő tükörbe néztem. Na igen, ahogy fölemeltem a kezem, a rövid szoknyám nem takarta a fenekemet. Színlelt szégyennel engedtem le a kezem, és lehúztam.

– Nem csak a bugyi miatt buktál le. – Leült a fotelba, és keresztbe tette a lábát. – A hajad és a csóktól duzzadt szád is elárult. Vagy szoptál. Na mesélj!

– Jézusom, nincs miről. Összefutottunk a folyosón, és valahogy megtörtént.

Hozzávágtam egy vállfát.

– Ne vigyorogj már, inkább gyere, segíts, mert mindjárt ránk sötétedik!

– Összefutottunk a folyosón, és valahogy megtörtént – ismételte utánam derűsen.

Fél órával később már a küszöbön álltam, és néztem, ahogy Olga küzd a magas sarkújában a kavicsos felhajtón. Groteszk egy helyzet, gondoltam. Sajnos a következő pillanatban rám is ez várt. Kristályberakásos, égimeszelő Louboutin tűsarkú volt rajtam, még rosszabbak voltak az esélyeim, mint a barátnőmnek. Nem akartam ma nagyon kiöltözni, ezért fenekén szakadt boyfriend farmert vettem föl a legegyszerűbb, pántos fehér felsővel. Szürke Dior blézert húztam hozzá, és fehér Miu Miu borítéktáskát vittem magammal. Kicsit kamaszosan néztem ki, kicsit pedig úgy, mint egy ribanc, aki csak tetteti, hogy jó kislány. Az új hajam távol állt a kislányosságtól.

4. FEJEZET

Ahogy mentünk le a lejtőn Giardini Naxos felé, rájöttem, hogy elfelejtettem tájékoztatni a férjemet, hogy elmegyek otthonról. De ahogy a kezembe vettem a telefont, eszembe jutott, hogy ő sem számol be nekem mindenről, amit csinál. Így hát visszatettem a telefonomat a mikroszkopikus táskába. Ráadásul biztos voltam benne, hogy amint Digó megszabadul a partnereitől, be fog mérni, és rá fog jönni, hogy eltűntem. E gondolatra látványosan forgattam a