Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1., 2019

Szárnyaszegett pillangók 2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.), 2020

Szemfényvesztés (Circus Monte-Carlo 2.), 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1., 2021

Recepciós kisasszonyok 2., 2021

Recepciós kisasszonyok 3., 2022

Copyright © Palotás Petra, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-65-1

Nagynénémnek,

Palotás Etának

Bár a regény megtörtént eseményeken alapul, a cselekmény szálait a szerző fantáziája szőtte. Egyes szereplőket valós személyek ihlettek, másokat viszont az írói teremtés keltett életre.

1. FEJEZET

2011. Fehérvárcsurgó

Összefonta a tarkóján az ujjait és kinyújtotta a repüléstől elgémberedett lábát. Behunyta a szemét, és hagyta, hogy az októberi napsütés körbejárja ősz borostáját. Minden más volt és mégis minden ugyanaz, mintha csak letudva a leckeírást, kijött volna a kertbe, hogy ellenőrizze az előző nap felfedezett félméteres hangyabolyt.

Ötven év – sóhajtott egy nagyot hitetlenkedve, újból kinyitva a szemét. Hallott róla, hogy felújították az öreg épületet, hogy a kastély új ruhát kapott, méltót a régi hírnevéhez, szépet, a grófi éveket idézőt.

Elismerően pásztázta a tiszta, sárga falakat, a rendezett angolkertet és a könyvtár hatalmas, vakítóan csillogó ablakait. Belülről is lenyűgöző lehet, majd megnézi, hisz lesz elég ideje rá a két hét alatt. Az órájára pillantott, most nem kellene zavarni az öccsét, a tengerentúlon még alszanak ilyenkor, majd felhívja este, hogy minden rendben van, szerencsésen megérkezett. Azért jó lenne, ha később ő is tudna csatlakozni, hisz ez volt a terv. Mégis mit csináljon itt egyedül a születésnapján, csak felkavarják az emlékek, gondolta, majd kinyitotta az étlapot.

Szíve szerint lekváros buktát rendelt volna vagy grízes tésztát, ahogy azt csak Ilonka néni tudta készíteni… Azóta sem evett olyat.

Meg Bambit, sűrű szirupból, éktelenül cukrosan – húzódott mosolyra a szája.

– Mit hozhatok? – lépett hozzá egy fiatal pincér, jámbor tekintettel, készségesen.

– Nem is tudom… – böngészett az italok között, még nem volt éhes. Kaptak a gépen reggelit, a taxi pedig alig egy óra alatt leért vele.

– Fagyit, fagylaltot tessék enni, bácsi, van citromos is, isteni finom – pördült elé egy hatévesforma kislány, kezében egy tölcsért szorongatva, a maszatos pofijával alátámasztva az állítását.

– Citromos fagyi – simogatta meg egy kedves emlék. – Az jó lesz, két gombócot kérek, meg egy kis tejszínhabot és tölcsért is. Ha megkérhetem, csak nyomja süvegként a kehely tetejébe – adta le a rendelést a kislányra kacsintva.

– Voltál már itt a kastélyban? – folytatta a kis cserfes, elképzelni sem tudva, hogy esetleg zavarja a vendéget.

– Bizony voltam – bólintott barátságosan.

– De annyiszor, mint én, biztosan nem – harapott a kis copfos a tölcsérbe. – Ötször – húzta ki büszkén magát.

– Én csak egyszer – felelte elmerengve. – De akkor évekig maradtam…

2. FEJEZET

1958. Fehérvárcsurgó

Egy kisebb teherautó vitte le a Zsoldos családot Fehérvárcsurgóra. A kastély keleti szárnyában fekvő tágas, háromszobás lakás már részben bútorozott volt, felesleges lett volna Fehérvárról mindent magukkal cipelniük. Csak a legkedvesebb darabok kerültek fel a platóra, a tálalószekrény, az ebédlő asztala és egy szekreter. Julianna az utolsó pillanatig mérlegelt, hogy a lánya gyerekágya is velük tartson-e, de már majdnem lelógott róla a kisasszony lába, úgyhogy otthagyták inkább az új bérlőknek. A 81-es útról tértek le a község felé, ahol a legszebben kikövezett út nem a falun át vezetett, hanem jobbra, a Vértes legmagasabb pontja felé kanyarodva, az egykori Károlyi-kastély főbejáratához futott. Zsoldos Etelka akkor fogta fel először igazán, hogy új fejezet kezdődik a családjuk életében, amikor behajtottak a viharvert koronájú feketefenyők által övezett vaskapun. A kis bakfis tekintete egy pillanatra ott ragadt a bejárat melletti vörösmárvány feszületen, egy kissé megrémisztette a zord Krisztus-arc, egészen más volt, mint amit a kisgyóni kápolnáról készült fényképeken látott.

Elsőként szállt ki az autóból, izgatottan rohant fel a lépcsőn, megfeledkezve arról, hogy azt sem tudja, pontosan merre kell mennie, hogy a tanári lakások közül melyik az igazgatóé, melyik az övék. Hamar beérték a szülei, az édesapja pedig teljességében megélve a várva várt pillanatot, széles mosollyal az arcán, egy teátrális mozdulattal elővette a zakója zsebéből a kulcsot.

A kellemes méretű, impozáns belmagassággal bíró otthont hamar körbejárták, utoljára hagyva a gyerekszobát. Etelka nem mozdult azonnal, csak amikor az édesanyja a vállára tette a kezét, és derűs bólintással engedélyt adott, csupán akkor lódult meg. Nyikorgó ajtó vezette be az új birodalmába, amely tényt Etelka nem tartotta túlságosan szerencsésnek, hiszen a nyikorgás – mint ahogy azt tavaly alaposan a fejükbe véste a Lévai tanár úr – hangutánzó szó, amely csak igen ritkán hangtalan. No mármost ebből adódóan, minden valószínűség szerint másnak is feltűnik majd, ha történetesen ki akarna osonni a szobájából. Esetleg be, alkalomadtán. Ám a következő pillanatban már nyoma sem volt az aggodalmának, mert ahogy végigsuhant a szemével a virágos textiltapétán, a falra függesztett, aranykeretes, barokk tükrön és a buján zöldellő kertre néző kétszárnyas ablakon, úgy érezte, azzal is kiegyezne, ha soha többet nem kellene elhagynia újdonsült kis zugát.

A résre nyitott ablakon át beszűrődő szitkozódások arra engedtek következtetni, hogy a költöztetők megkezdték végre a kipakolást. Egyelőre azonban még üres volt a szoba, ezért Etelka a parkettára kuporodva próbálta rendszerezni a gondolatait.

Otthagyták a Béke utcát, minden barátjával együtt. Ez rossz. Ellenben otthagyták a nagyképű szomszéd Irmát is. Ez jó. Messzire került a belvárosi fagylaltostól. Ez rossz. Azonban itt szakácsok főznek a bentlakóknak, tehát nekik is, nem kell az édesanyjának annyit fáradnia, és neki sem kell majd annyi időt töltenie a zöldségek pucolásával. És az édesapja szerint, aki már kétszer ebédelt itt, igencsak ízletes az iskola menzája. Ez jó. Ezentúl csak ritkán fogja látni azt a jóvágású postásfiút. Vagy talán soha többet – rezzent össze. Ez rossz. Viszont az intézetben akad vagy kétszáz másik srác, akik talán még jóképűbbek. Legalábbis egy részük. Mondjuk, úgy tizenöt. Minimum. Ez jó. És végül, de nem utolsósorban: ki mondhatja el magáról a régi osztályából, hogy egy kastélyba költözött? – summázta, és elégedetten végignyúlt a padlón. – És ez vitathatatlanul jó, ez bizony nagyon jó – vigyorgott a feje fölött csüngő kristálycsillárra.

– Megkérhetem az urakat, hogy a papírra és a ceruzára összpontosítsák a figyelmüket? – koppant a pálca a katedra asztalán. A zúgolódás ugyan azon nyomban alábbhagyott, de a fejek csak részben kanyarodtak vissza a tanár úr felé. Az nem számított ugyan ritkaságnak, ha új lakóval bővült az intézet, de új igazgatóval csak ritkán lehetett találkozni, ha pedig az a feleségén kívül még a lányát is magával hozta, igazán érthető volt a diákok által végrehajtott nyakfacsarás.

Ferke nem tudta levenni a szemét a kis barna copfosról, ahogy az a bútorszállítók között ide-oda repkedve intézkedett, hogy minden doboz közül a legeslegjobban arra a csíkosra vigyázzanak, amelyben az ő személyes és felettébb törékeny kincsei lapulnak. A pontos szavakat ugyan nem hallotta, de a lány hadonászásából és a nyitott ablakon át beszűrődő hangfoszlányokból összerakta a szeme és a füle a lényeget.

– Molnár, Bíbor, Kutassy, maguknak talán külön kérvényt kell benyújtani? – hasított a kérdés a levegőbe, de közben mintha a tanár urat is magával ragadta volna a kíváncsiság. Odalépett az ablakhoz, majd egy lassú mozdulattal levette az olvasószemüvegét, hogy szemügyre vegye az udvaron zajló eseményeket.

Valójában már vasárnapra várták a Zsoldos családot, ezért tiszteletből ő maga is a korábbi vonatra vett jegyet. De aztán mégis nélkülük fogyasztották el a vacsorát. Talán még a rokonokat búcsúztatták, talán a költöztetők nem értek rá – elmélkedett, de aztán hamar fegyelmezte magát és visszatért a kezében nyugvó könyvhöz.

– Nos, akkor folytathatjuk végre? – szólalt meg újra, de csalódottságára az óra végét jelző csengőtől kapta meg a feleletet.

A terem egy szempillantás alatt megbolydult méhkassá változott, harsány kurjantások kísérték a tolltartók csörgését és a széklábak fülsértő csikorgását. Alig egy fél perc múlva azonban tovakúszott a hangzavar, át az udvarra, a nyitott platójú teherautó köré csoportosulva.

– Maga nem megy, Ferenc? – szólt oda Szatmári az utolsónak ott ragadt diákhoz. Ferke becsúsztatta a füzetét a táskájába, majd gondosan lezárta a bőrszíjak végén csüngő csatokat, csak utána válaszolt:

– Nem érek rá, tanár úr, kérem.

– Nocsak, és ugyan mi jobb dolga akad? – rezdült meg Szatmári szája sarka. Ferke sértetten vágta zsebre a mosolyt.

– Hivatalos teendő – húzta ki magát. – Kelemen tanárnő megbízása. El kell vinnem egy levelét a postára – toldotta hozzá.

A férfi arca újra megmozdult, egy csöppnyi zavar kuszálta össze a szabályos vonásait. Ferke élvezte a fölényes helyzetet, hogy egy pillanatra megbillentek az erőviszonyok, hogy ezúttal nem a diák szeppent meg a tanár előtt. Kelemen Zsuzsanna az egyetlen női oktató volt a testületben. Ugyan a nevelők között akadtak még néhányan a gyengébb nem képviselőiből, de a tanári kar hosszú éveken keresztül kizárólag urakból állt. Egy váratlan haláleset azonban felrúgta az addig szigorúan vett szabályokat, Kovács tanár úrral együtt hosszú hetekre a számtan és az algebra is elhagyta az intézetet. Eleinte helyettesítő kollégák próbálták betömni a lyukasórákat, de egy bő hónap elteltével a tarthatatlan állapot orvoslására az akkori igazgató engedélyt adott arra, hogy bővítsék a lehetséges jelöltek listáját azzal, hogy nem ragaszkodnak a nemi szűrőhöz. Így aztán Kelemen Zsuzsanna maga mögött hagyva az egy főből álló, már messziről pálinkától bűzlő konkurenciát, elbúcsúzott a szüleitől és kétbőröndnyi ingóságával Fehérvárcsurgóra költözött – Szatmári tanár úr és a bentlakó kiskamaszok legnagyobb örömére. De míg a zöldfülű fiatalemberek rajongása leginkább csak a korukból adódó fantáziálásban merült ki, Szatmári úgy tűnt, hogy egyre inkább valódi, gyengéd érzelmeket táplál az ifjú kollegina iránt.

Ferke még egy fél pillanatig élvezettel fürdőzött a szerepében, de aztán megkönyörült a férfin.

– Azt mondta, az édesanyjának írt. Azt hiszem, születésnapi köszöntő.

Szatmári kiváló pedagógus volt, de csapnivaló színész. Hiába próbálta fegyelmezni a tekintetét, messziről virított róla a megkönnyebbülés, hogy nem egy másik férfinak szóló szerelmes szavak lapulnak a borítékban.

– Na, akkor szedje a lábát, hogy visszaérjen az ebédre – nézett az órájára, majd elpakolta a tanári asztalon szerteszét heverő jegyzeteit.

3. FEJEZET

Csülkös bableves illata lebegett az ebédlő asztalai felett. A csülöknek ugyan leginkább csak a zamata került bele a sűrű, barna lébe, de a ropogós hüvelyesek is kedvére valóak voltak az éhes társaságnak. A gyorsabbak akár kétszer is telemerhették a tányérjukat, de volt, akinek ez sem volt elég, és a leves után érkező lekváros buktánál is duplázni akart.

– Add ide, ha mondom, legalább a felét! – rúgta meg egy nagydarab srác a mellette ülő bokáját. A vékony, sápadt arcú fiú azonban nem adta könnyen a jussát, mereven maga elé bámulva, két marokkal szorította az édes péksüteményt. – Megbánod, ha nem törsz nekem belőle! – sziszegte a nagydarab, majd amikor további ellenállásban ütközött, kivárva egy, a felügyelők tekintetét mellőző pillanatot: nagyot köpött a buktára. – Na, kedvedre való még? – vigyorgott.

A sápadt, vékony fiú ijedt undorral tárta szét a markát, hagyva, hogy a szomszédja kikapja belőle a desszertet.

– Hogy akadna a torkodon, Bíbor! Te dagadék! – szólt át Ferke az asztal túloldaláról.

– Vigyázz, mert te is megjárhatod! – nyammogta a megszólított teli szájjal. A vörös, keszekusza fürtjei idétlen táncot jártak az intenzív, csámcsogó szájmozgást követve. Legalábbis Etelka felettébb idétlennek találta, komoly érdeklődéssel figyelve a tőle néhány asztallal arrébb játszódó jelenetet.

Egy erőteljes gong jelezte az ebédidő végét. Még néhányan gyorsan szürcsölve kihörpintették a vastag falú poharuk utolsó kortyát, majd lökdösődve visszavitték a tálcájukat.

– És most? – nézett Etelka az édesapjára.

– Délután be kell mennünk a faluba, az iskola igazgatója négyre vár. Hamar végzünk, csak formalitás az egész. Örülni fognak egy ilyen jó eszű nebulónak – cirógatta meg Etelka arcát.

Julianna finoman megérintette a férje térdét, mintegy csitítva a szeretetteljes, atyai mozdulatot. Nem Etelkától sajnálta a gesztust, a fiúkat szánta, akiknek a szeme mágnesként csüngött a családon.

– Édesapa, biztos, hogy másik iskolába kell járnom? Nagyon jól viselkednék, észre sem vennének – próbált Etelka alkudozni.

– Kislányom, ezt már többször megbeszéltük, ebben az intézetben kizárólag fiúosztályok vannak, hozzájuk igazított tanári karral és szabályokkal. Egy ilyen kis cserfes, copfos megzavarná a csoport dinamikáját. Lesz így is elég alkalom, hogy keveredjetek, de a tanulás az szent, jobb lesz neked bent a lányokkal a faluban.

– De Édesapa, én…

– Etel! – pirított rá Julianna, már a megszólítással is jelezve, hogy nincs helye a további próbálkozásoknak. – Na, eredj, ismerkedj egy kicsit, amíg nem indulunk – folytatta aztán megenyhülve, mire Etelka felpattant és a hangos fiúhadat követve kiszaladt az udvarra.

Odakint azonban hirtelen megtorpant, ahogy meglátta a kisebb-nagyobb csoportokba csapódott fiúkat, hirtelen elillant a bátorsága. Túl harsányak voltak, a botjaikat kardként csattogtatva túl vadak: csatakiáltásokat rikoltó, hőzöngő katonák. Etelka maga sem értette a változást, az érzést, amely a szívéből kiindulva egyre csak duzzadó tintapacaként szétterjeszkedett az egész testén. Az iménti vagány kíváncsiságot, felváltotta az égből pottyant honvágy. A Béke utcai épület udvarát akarta, az ugróiskolázó és széklábakra feszített gumi között szökdelő barátnőivel, a kissé kancsal Aranka nénit, akinél sohasem lehetett biztosan tudni, hogy kit pirít éppen a szigorú tekintetével.

4. FEJEZET

Lusta szeptember végi napsütés uralta a délutánt, a tompa sugarak narancsos szikrái türkiz kristályokká változtak a szökőkút vízében, hol mélyebbre bukva, hol a felszínen ringatózva, attól függően, hogy a benne lubickoló tömzsi gyerekkéz mekkora lendülettel kavarta éppen fel. Julianna már percek óta figyelte a fiút, aki kétmaroknyi társával együtt a hétvégeket is az intézet falai között töltötte. A többséget hazavitték vasárnapra, ha nem is a szülők, akkor a nagyszülők vagy egy nagybácsi, szomszéd, akik néhány órára újra megmutatták nekik, milyen az élet odakint, miként lehetne másképp is, hogy miként lesz talán majd újra minden a régi vagy milyen lesz a szebbet ígérő új. A fiúk zömének jót tett a feltöltődés, de olyanok is akadtak, akiket megviselt a mézesmadzag, amelyet hétről hétre újra elhúztak az orruk előtt, sohasem tálalva fel a valódi süteményt. A Kecskés Andrist azonban nem nyomasztotta effajta kísértés, őérte soha nem jött senki és sokakkal ellentétben még cukrászdába sem vitték el a fehérvári önkéntes nőegylet tagjai, akik a jótékonysági teendőik listájára egy ideje hivatalosan is rögzítették, hogy rendszeresen meguzsonnáztatnak egy-egy intézeti nebulót. Pedig helyes kissrác volt, arany loknikkal, okos tekintettel, talán túl okossal is. Talán megijedtek tőle, hogy olyan dolgokat is meglát, amit nem kellene, vagy csak attól tartottak, hogy a sétáknál nem tudja felvenni a többiekkel a tempót.

– Andris, szereted az almás pitét? – szólt oda neki Julianna.

A kisfiú felkapta fejét, a mosolyra húzódó szájánál csak az élénken csillogó, zöld szeme mutatta jobban a választ. Egy pillantás alatt lecsúszott a kút pereméről. A kortársai többsége valószínűleg ugrott volna, de a legényke pontosan tudta, miként érhet biztonságosan célba. Először a jobb lába ereszkedett le, majd szorosan utána a bal. Ahogy ott állt, első pillantásra talán senkinek sem szúrt volna szemet, hogy Kecskés Andris a mozgásában korlátozva van, csak amikor bicegve elindult, akkor tűnt fel a vastag talpú ortopéd cipő, amely a kisfiú lábai közötti tíz centiméteres különbséget hivatott kompenzálni. Julianna kedvesen megérintette a vállát, majd a tanári lakok felé terelte. Az igazgatói lakás halljában már vagy nyolcan toporogtak, türelmetlenül várva, hogy a konyhából kifelé szállingózó pite illata végre ízzé változzon. Etelka izgatottan szemlélte a fiúhadat, remélve, hogy Ferke a mellette lévő helyet foglalja majd el az ovális ebédlőasztalnál. Már az első napon megakadt a szeme a fiún, a vastag szemöldökkel keretezett mandulavágású szemén, és a vékony, csak ritkán mosolygó ajkán. Ferke nem hangoskodott, másképp sugárzott erőt, nem beszélt túl sokat, de a tekintete mindig mozgásban volt. A többiekhez hasonlóan kantáros térdnadrágot viselt, az intézet mosodájában keményített gallérú inggel és a vádli alatt végződő fehér zoknival. A vonásai és a titokzatos kisugárzása Etelkát egy fiatal katonatisztre emlékeztette, Brandon századosra, akiről nemrég olvasott, és aki legalább egy héten keresztül előkelő helyet foglalt el a naplójában rögzített férjjelöltek listáján.

Julianna még egy kis türelemre intette a gyerekeket, majd a konyha felé vette az irányt, ahol a férje az ablakpárkánynak támaszkodva várta. Amint belépett, János felegyenesedett és behajtotta az ajtót.

– Továbbra sem tartom jó ötletnek – közölte határozottan.

– Csak egy kis sütemény – felelte Julianna anélkül, hogy az urára nézett volna. Kikapcsolta a sütőt, majd egy vastag konyhakesztyűbe bújtatta a kezét, és kivette a forró tepsit.

– Olaj a tűzre. Máskor te csitítottál ugyanezért. Mint nemrég az ebédlőben.

– Az más, amikor akaratlanul a családi kötelékkel hencegünk. De itt pont az ellenkezőjéről van szó. Meghívjuk őket egy kis uzsonnára, ahol egy délután erejéig ők is egyenértékűek Etelkával. Nincs ebben semmi kivetnivaló, egy szelet pitébe csomagoljuk a mások számára megadatott meghitt vasárnapokat – fordult szelíden a férje felé.

János összefont karral ingatta a fejét.

– A távolságból sem szabad engednünk. Pontosan tudod, hogy mennyire fontosak számomra ezek a gyerekek, én is a javukat akarom. És épp ezért nem áll szándékomban szem elől téveszteni a jól bevált, működő szabályokat. Az igazgató magánélete nem tartozik rájuk, nem kell, hogy belelássanak minden szegletébe, hogy a közvetlenség megtévessze őket. Bizonyos határok átlépése a tisztelet rovására mehet.

– Magánélet? – húzódott mosolyra Julianna szépen ívelt szája. – Itt lakunk mi magunk is a kastélyban. Gyakorta közösen étkezünk a gyerekekkel, óvjuk és meghallgatjuk őket, csakúgy, mint az őket oktató tanárokat és a nevelőket. Amióta betettük ide a lábunkat, éjjel-nappal azon ügyködünk, hogy valamit visszaadhassunk ezeknek a gyermekeknek abból, amit a sorsuk elvett tőlük. János, az én szigorú Jánosom – bújt oda doromboló kismacskaként a férjéhez. – Három hete megváltozott a világ, és amíg ide köt bennünket az igazgatói szerződésed, addig nemigen lesz magánéletünk.

– Feladom, megadom magam, legalábbis ami a mai zsúr létjogosultságát illeti – bukkant elő egy halvány mosoly a férfi szeme sarkában.

– Ferenc, maga nem szereti a kakaót? – szólt át az asztal túloldaláról az igazgató. Mert Ferke bár már a második szelet süteményt majszolta, de a többiekkel ellentétben még nem nyúlt a habos bögréhez.

– Inkább egy kis vizet kérnék – nyelte le az utolsó falatot, majd a kezével megtörölte a morzsás száját.

Etelka egy általa diszkrétnek vélt mozdulattal a fiú ölébe csúsztatta a textilszalvétáját, de Ferke nem örült a kedves segítségnek, lángba borult az arca és egy röpke, dühös pillantással jelezte a kislány felé, hogy köszöni szépen, de ő maga is tudja, hogy mi a jó modor. Csak talán éppen nem érdekli, hisz nem kérte ő ezt a zsúrnak álcázott alamizsnát – fortyogott magában.

Etelkát sértette a tekintet. Mi baja ennek a mufurcnak? – fordult vissza a saját tányérja fölé. A pillanatnyi csendet Julianna törte meg, amikor letette a vizeskancsót Ferke elé. Végre ő maga is helyet foglalt, és kedvesen kikérdezte a vendégeket az iskolai tanulmányaikról és a kedvenc időtöltésükről. Az előbbi kérdés csak kurta feleleteket csikart ki a fiúkból, az utóbbinál jobban megjött a bátorságuk, amikor is a legtöbben a focit, a tollast és a fakardokat emlegették. Csak a Kecskés Andris különcködött, őt leginkább a könyvtár vonzotta, állítólag már négyévesen olvasott, Ferke szeme pedig akkor csillogott különösen, amikor a kastélykert flórája és faunája került szóba. Etelkát is elvarázsolták az ősfák, a szökőkút mögött meghúzódott hozzáértő kezekre váró sövénylabirintus és az illatozó rózsák, amelyek egymásba gabalyodva kiáltottak némi gondoskodás után.

Zsoldos Juliannával nekik is szerencséjük volt. A bukszusoknak és virágoknak is. Ottlétük másnapjától szívügyének tekintette a kertet, a havonta megjelenő karbantartókkal ellentétben magáénak érezte a birodalmat, és ha az ideje engedte, metszőollóval, madzagokkal vagy éppen egy kannával barangolt a növények között, ha úgy vélte, hogy egy gyenge hajtásnak nem elegendő a bakonyi eső. A slag csak nagy ritkán került elő, az intézet ezermestere, az öreg Márton húzta elő a meztelencsigákkal teli, földbe vájt aknából, ha a tikkasztó meleg látványosan lehangolta a zöldeket.

Ilyenkor a kisebb fiúk visongva, a nagyobbak a mutáló kurjantások kíséretében igyekeztek harcba szállni a hideg víz sugarával, rendszerint addig, amíg Márton a maga dörmögő, nyugodt hangján rájuk nem szólt, hogy no, most már elég lesz, különben elengedi a Borzast.

Ennek aztán azonnal megvolt a hatása, mert bár Borzas első pillantásra egy bájos medvebocsra emlékeztetett, közelebbi ismeretség esetén sokakat megrémisztett már. Nem volt ő rossz kutya, épp ellenkezőleg, egy igazi házőrző. Egy fekete orrú, bozontos eb, akinek a felmenői között felsorakozhatott az egész kutyatár, a hatalmas mancsai bernáthegyit idéztek, a zsemleszínű kócos csimbókjai pulit, fürge lábai agarat, a könnyen vicsorrá váló pofája pedig farkaskutyát.

Az uzsonna végeztével János kezet fogott a fiatal urakkal, mélyen a szemükbe nézve arra buzdítva őket, hogy használják ki az ősz talán utolsó napsugarait, töltsék a szabadban a délutánt. A Kecskés Andrisnak pedig a kezébe nyomott egy könyvet, az Egri csillagokat, hogy olvassa el, mert szerinte kedvére való lesz. De ne odabent tegye, hanem kint a lugasban egy padon. Majd hozzáfűzte, hogy a könyvtár gyér készlete tarthatatlan állapot, nem csodálkozna rajta, ha Andris már minden kötetet megforgatott volna a keze között. Andris büszkén kihúzta magát, hogy mit ki nem néz belőle az igazgató úr, majd megköszönte a kemény kötésű regényt és megígérte, hogy nagyon fog vigyázni rá.

Odakint lomha szellő ébredezett, bizonytalanul, mintha azon morfondírozna, hogy nem lenne-e jobb még egy kicsit szunyókálni. A nap már laposan pislogott, leginkább csak a sárguló tölgyek aljnövényzetének szentelve a figyelmét, a magukat illegető húsos rózsafejeket kövér darazsak udvarolták körül, a levegőben még ott lebegett az egyre távolodó nyár, de a fűszeres illatok és színek már az őszt idézték.

Egy magas, vékonydongájú srác fennhangon háborút hirdetett, azonnali hatállyal maga mellé rendelve a hazafiakat, melynek következményeként szinte mindenki meglódult felé.

– Nem lehet mindenki kuruc – állapította meg Andris tényszerűen, mire a magas a szemét összeszűkítve az egyik padra mutatott.

– A labancok ott gyülekeznek.

Senki nem mozdult.

– Lódulj, ha már ennyire okos vagy – lökte meg Bíbor Zsiga Andrist, aki bicegve elindult a pad felé.

– Leszek én is labanc, hisz ez csak játék – vonta meg Ferke a vállát, követve a kis barátját.

– Te meg mit bámulsz? Ez nem lányoknak való, menj babázni! – lendítette a hórihorgas a kezét a magasba, így próbálva elhessegetni az ott ácsorgó Etelkát.

– Én is tudok kardozni – jelentette ki a kislány.

– Még csak az kéne – nyerített fel Zsiga, majd idétlen mozdulatokkal hadonászni kezdett a kezében lévő bottal.

– Félsz, hogy legyőz? – szólt közbe Ferke, mire többekből kitört a nevetés.

Zsiga elvörösödött. Etelka szája mosolyra húzódott, fél szemmel Ferkét leste, de az nem nézett rá.

– Szóval félsz? – húzta ki magát, erőt merítve Ferke csipkelődéséből.

– Csak nem akarom, hogy bőgés legyen a vége – tornyosult Zsiga Etelka fölé. Több mint egy fejjel magasabb volt nála, széltében pedig kétszer is kitette a kislányt. Etelka megszeppent ugyan, de nem tágított: ha most megfutamodik, magányos évek várnak rá.

– Labanc úgysincs elég – vetette oda Létra. A fiú apró, szürkés szeme idegesen rángatózott, mint mindig, ha valamilyen feszültség ólálkodott körülötte. Nem akart Zsigával ujjat húzni, de egyelőre igen gyér volt a felhozatal az ellenséges csapatot illetően. Többen kijelentették, hogy márpedig ők nem lesznek hazaárulók, így viszont veszélybe került a hőn áhított csata, ami már reggel óta mozgatta a fantáziáját.

Egy pillanatnyi néma csend körözött a levegőben, amit aztán Bíbor tört meg azzal, hogy egy csattanósat a kavicsokra köpött:

– Felőlem – jelentette ki, majd egy rettegett hadvezér módjára szétosztotta a tornaszertárban rejlő fakardokat.

Innentől kezdve Etelka is szerves része lett az udvari harcoknak, de azt még hónapok alatt sem sikerült elérnie, hogy a kuruc seregben is kipróbálhassa magát. Ügyesen mozgott, gyorsan, és ha nem is tett túl sokat hozzá a labancok erejéhez, nem is gyengítette azt. A fiúk egy idő után elfogadták, hogy ott van, és bár hivatalosan senki nem vallotta be, de az összecsapások alatt mindannyian óvatosan bántak vele, egyrészt ott lapult bennük az ösztönös, a gyengébb nemre vigyázó védelmezés, másrészt mégiscsak az igazgató lánya volt.