Dee Dumas

Sztár

Külön utakon

Copyright © Szabó Rita

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Kötetgondozás: Soraya Kiadó

ISBN: 978-615-6583-07-9

Soraya Kiadó, Farmos 2023

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

instagram.com/soraya.kiado

youtube.com/@sorayakiado

facebook.com/deedumas

instagram.com/dee.dumas

tiktok.com/@dee_dumas_writer

Tartalom

1. fejezet 7

2. fejezet 21

3. fejezet 35

4. fejezet 49

5. fejezet 73

6. fejezet 98

7. fejezet 122

8. fejezet 145

9. fejezet 167

10. fejezet 193

11. fejezet 222

12. fejezet 236

13. fejezet 262

14. fejezet 275

15. fejezet 282

16. fejezet 296

„Az igazi bajnokok azok, akik az utolsó leheletükig küzdenek.”

Cristiano Ronaldo

1. fejezet

Ahmet feldúltan érkezett meg a szülei házába. Szinte berobbant az ajtón, miközben az anyját szólongatta, hangja gyűlölettel volt tele, ahogy kiejtette a nevét. Egyáltalán nem érdekelték a következmények, egyszerűen csak számon akarta kérni, hogy miért tette teljesen tönkre az egész életét.

Fatma az emeletről sétált le, pirosra sírt szeme még most is könnyes volt. Haját nem borította a szokásos hidzsáb, most látszódott rajta igazán az idő múlása. Sötét, kontyba tekert tincseit ősz hajszálak tarkították, a szokásos tökéletesre igazított frizura jelenleg csapzott hatást keltett. Ruhája tele volt gyűrődéssel, mintha abban aludt volna. Ahmetet ez most egyáltalán nem érdekelte, csak arra tudott gondolni, amit Lily mondott neki. El kell engednie az anyja szoknyáját végre, és ha ez másképp nem megy, akkor erőszakkal fogja kitépni a kezét Fatmáéból. Bárhogy is, az asszonynak meg kell végre értenie, hogy ő felnőtt ember, és az életét nem irányíthatja senki más, csakis saját maga.

– Tönkretetted az életem! – ordított rá a nőre, amikor meglátta őt a lépcsőn.

Az asszony lehajtotta a fejét, szemében megcsillant a bűntudat. Tudta, hogy a fiának igaza van hiszen, ha ő nem akarta volna eltávolítani mellőle Nikolettet, akkor még most is minden rendben lenne. Ráadásul Lilyvel való kapcsolatának a becsődöléséről is ő tehet.

De az igazság az, hogy bármi is történt a múltban, változtatni már nem tudott rajta. Ezért szembe kellett néznie a fiával, és hagynia kellett Ahmetet, hogy kitombolja magából a haragját. Egy árva szót sem szólt, csak hallgatta a vádló szavakat. Tudta, hogy minden egyes kimondott szó, amit a fia a fejéhez vágott, igaz.

– Tudod, hogy ki látogatott meg Londonban? – halkította le végül a hangját, aztán mély levegőt vett, aztán hirtelen újra elüvöltötte magát. – Lily!

Az asszony hirtelen felkapta a tekintetét, légvétele szaporább lett, az arcára kiült a riadtság.

– Mindent elmondott! Mindent! – Halkan, remegő hanggal, szinte fájdalommal teli tette hozzá a következő mondatot. – Nem engedem, hogy Nikolt is elkergesd mellőlem. Nem engedem!

Mahmud és Yussuf csak csendben álltak, és nézték a jelenetet. Egyikőjük sem akart közbeavatkozni. Ahmetnek joga volt kiereszteni a gőzt magából, még mielőtt megtudja az igazságot. Ő viszont nem szólt többet, csak az apja felé nézett, végül a riadt képet vágó öccsére meredt.

– Hol van Nikol? – nézett Yussufra, aki az emelet felé pillantott, majd lehunyta a szemét, és nyelt egy nagyot.

Ahmet nem kérdezett többet, ám mielőtt az öccse bármit is mondhatott volna, felrohant az anyja mellett a lépcsőn, és a szobájába futott. De amint benyitott oda, hirtelen erős pofonként csapta arcba a felismerés: a szoba üres volt. A babaágyban sem volt semmi, még a pici takaró sem… Szívébe mart a fájdalom, könnyeivel küszködve bandukolt lefelé a lépcsőn. Újra az öccsének szegezte a kérdést, ami felért egy arculcsapással, de a hangja most nagyon halk volt, és átjárta a fájdalom.

– Hol van a családom?

– Nem tudtam megállítani a barátnődet – suttogta a fiú. – Sajnálom.

Ahmet azt hitte, rosszul hall, a füle sípolni kezdett, a szíve a torkában dobogott, a feje zúgott, és majdnem elájult. Leült a lépcsőre, úgy suttogott maga elé.

– Az nem lehet… Nem lehet, hogy őt is elveszítsem.

– Most menj fel, Fatma! – utasította a férje az asszonyt. Úgy látta, hogy a fia dühe nem csillapodik, és az anyjának fog menni. Jobbnak látta, ha Fatmát most inkább elküldi innen, hogy nyugodtan tudjon beszélni Ahmettel.

– Én nagyon sajnálom, fiam – zokogta a nő, miközben az emeletre indult. – Én csak azt tettem, amit minden anya megtett volna a fia érdekében. Amikor rájöttem, hogy tévedtem, már sajnos már késő volt.

Ahmet felugrott a lépcsőről, és elindult a nő felé. Yussuf tudta, hogy baj lesz, megpróbálta megállítani a fivérét. Elkapta a karját, de ő könnyedén elrántotta a kezét, és továbblépkedett. Végül Mahmud állt elé, kezét maga elé tolva tartóztatta fel a fiát.

– Gyere velem! – kiabált rá a férfi, aztán átkarolta a vállát, és igyekezett maga előtt tolni a fiút.

– Gyűlöllek! – ordított Ahmet az apja válla fölött, miközben az anyját figyelte. – Gyűlöllek! Te nem vagy anya! Nem vagy az anyám!

– Nikolett megbocsátott nekem – szólt vissza a nő, mielőtt elindult volna felfelé a lépcsőn, majd újra kitört belőle a keserves sírás.

Mahmud a konyhába kísérte Ahmetet, kinyitotta az újságot annál a cikknél, melyet a fiú szeretője hozott nyilvánosságra, végül elé dobta és várt.

– Elhiszem, hogy mérges vagy, természetesen okolhatod anyádat azért, amit tett. Hazudnék, ha azt mondanám, én nem haragszom rá, mert az ő keze is benne volt abban, hogy eltávolodtál a családodtól. De a barátnőd megbocsátott neked, anyáddal pedig rendezték a kapcsolatukat – magyarázta a férfi. – Nem az történt, amire te gondolsz, Niki nem anyád miatt ment el, teljesen más volt az oka annak, hogy elhagyta a házat – mondta.

– Mi a fene ez? – kapott a fejéhez a férfi, miközben beleolvasott az újságba. Nem bírta felfogni, hogy mit írnak róla és a barátnőjéről. Mahmud a fiú vállára tette a kezét, akiből ekkor kitört a sírás. – Az isten verjen meg, Rebecca!

Mahmud elengedte Ahmet vállát, majd jó mélyet sóhajtott. A fia ebben a pillanatban elővette a telefonját, és tárcsázta Nikol számát, de a telefon ki volt kapcsolva. A férfi borzasztó haragot érzett még most is, ráadásul mérhetetlen fájdalom járta át a testét. Fogalma sem volt, mihez kezdjen. Egy darabig bámult a semmibe, majd újra elővette a telefont, és megkereste Dalma számát, megnyomta a hívás gombot. A telefon kicsörgött, de mintha a nő nem akarta volna felvenni. Olyan volt, mintha a telefon a végtelenségig csengett volna… Végül letette a készüléket és kivárt, majd újból megpróbálta felhívni Niki barátnőjét. Addig csörgette a telefonját, amíg a lány végül fel nem vette. Dalma nyugodt hangon szólalt meg, úgy köszöntötte Ahmetet.

– Ott van? – kérdezte a férfi kissé sürgetőn, még csak vissza sem köszönt.

– Nem rég érkeztek – suttogta a nő.

– Beszélnem kell vele! – a férfi hangja utasítónak tűnt.

– Lesz rá alkalmad, de nem most – felelte Dalma.

– Én most akarok beszélni vele…

– De most nincs olyan állapotban, még én sem beszéltem vele – szakította félbe a férfit.

– Odautazom – jelentette ki, majd választ sem várva kinyomta a készüléket.

– Ahmet… – kezdte Niki barátnője, de már csak a telefon búgását hallotta. – Hát ez remek…

Mahmud csak nézte az összezavarodott fiát, megcsóválta a fejét.

– Időt kéne adnod annak a lánynak, hogy megeméssze a dolgot – mondta.

Ahmetből keserves sírás tört fel, amit megpróbált elfojtani. Mikor ez sikerült neki, az apjára nézett.

– Szeretem Nikolt, ő az életem. Nem hagyom, hogy egy ilyen mondvacsinált cikk közénk álljon – sóhajtott. – Amikor Lily meglátogatott, meglepődtem… De olyan dolgokat állított, hogy magam sem tudtam elhinni, de megértettem… Végre összeállt a kép… Nem akarom újra átélni, amit Lily elvesztése után átéltem.

– Ezen akkor is gondolkozhattál volna, amikor annak a nőnek az ágyát melengetted.

Ahmet leült a székre, majd az újságot kezdte bámulni.

– Hibáztam – suttogta. – Nem tudtam, mit tegyek. Rebecca bevallotta nekem, hogy tetszem neki, és komolyabb kapcsolatot szeretne velem, de én megmondtam, hogy szeretem Nikolt. Úgy nézett ki, elfogadja az érvem… Aztán összecsaptak a fejem felett a hullámok, anyám állandó hívogatásai, a panaszkodások, amik Nikol ellen szóltak… Elvesztettem a fejem, gyűlölni kezdtem a családi házat, a mérgező légkört. Úgy éreztem, hogy amikor hazajövök, megfulladok… Ki akartam bújni a felelősség alól, miközben tudtam, hogy a szerelmem mellett lenne a helyem. De én nem tettem semmit, csak vártam, és a helyzet egyre rosszabbra fordult. Újra megkerestem Rebecca-t, hogy kiöntsem neki a lelkem, ő pedig megértő volt… Aztán szépen belesétáltam a csapdájába… És most darabokra hullott az életem, a családom… – emelte a tekintetét az apja arcára.

– Hidd el, én megértelek, fiam, de most valóban túl nagyot hibáztál – mondta Mahmud. – Én mégis úgy vélem, hogy adnod kéne a barátnődnek egy kis időt.

– Beszélnem kell vele, nem bírok itt ülni. Látni akarom őt, hiszen azért jöttem haza, hogy beszéljünk, hogy elmondjam azt, amit megtudtam Lilytől – sóhajtott újra. – Oda kell utaznom!

***

Miután Dalma letette a telefont, besétált a vendégszobába. A barátnője az ágyon ült, és épp a kislányát etette, aki mohón cuppogta az utolsó kortyokat az üvegből. Dalma leült Niki mellé, miközben ő megböfiztette a csöppséget, végül letette az ágyra, ahol a takaróból egy kis fészket készített Millának, aztán óvatosan betakarta.

– Beszélhetnénk? – kérdezte.

Niki bólintott, majd kimentek a szobából. Dalma főzött egy kis kamillateát, melyet mindketten szürcsölgetni kezdtek.

– Miért jöttél el Ahmettől se szó, se beszéd?

Niki üveges tekintettel nézett a barátnője szemébe, de nem szólalt meg. Egyszerűen nem tudott mit mondani neki. Annyi minden kavargott a fejében, hogy szinte még ő maga sem tudta, miért hagyta el a férfit. Talán a hazugság volt az oka, vagy a megcsalás, vagy csak a női büszkeség… Ki tudja?

– Az a férfi szeret téged, ugye tudod? – zökkentette ki a lányt a gondolataiból Dalma.

Nikolett megcsóválta a fejét, majd mosolyra húzta a száját, de ez inkább kényszeredett és fájdalmas mosoly volt, mintsem felszabadult öröm.

– Csak egy kicsit furcsán mutatja ki – súgta. – Azt hiszem, ezért jöttem el.

Dalma felhúzta a szemöldökét, már semmit sem értett.

– Fatma asszony szerint nem vagyok méltó a fiához, megtett mindent azért, hogy ezt be is bizonyítsa. Mi pedig hagytuk, hogy az anyja közénk álljon, és így eltávolodtunk egymástól… – húzta meg a száját. – Aztán bejött a képbe ez a bizonyos Rebecca. Ahmet bevallotta, hogy lefeküdt vele, de utána azt mondta, hogy szeretné lezárni a kapcsolatot a nővel. Én pedig elhittem, és megbocsátottam neki – csuklott el Nikolett hangja, miközben az újságcikkre terelődtek a gondolatai. – Számomra viszont csak most derült ki, hogy a kapcsolatuk több volt páréjszakás kalandnál…Rebecca mindenről beszámolt az egyik újságnak, és most rajtam röhög a fél világ…

– Ezt meg kellett volna beszélned a franciával is, nem gondolod? – tárta szét a kezét Dalma. – Talán meg tudta volna magyarázni a történteket, és az is meglehet, hogy annak a nőnek nincs igaza.

– Nem tudom, mit lehet erre mondani. Fogalmam sincs, mit mondhatna még nekem – nézett a barátnője szemébe. – Becsapott, pedig én bíztam benne… Amikor elköltöztem innen, nagy reményekkel hagytam itt az országot, bíztam abban, hogy a félelmem – hogy a mi kapcsolatunk Ahmettel halálra van ítélve, – megszűnik majd. És így is volt, egészen addig, amíg teherbe nem estem, és Ahmet nem költöztetett az anyjáékhoz… Nem bírtam tovább. Tudod nem az fáj, hogy az anyja hogyan viselkedett velem, mert idővel ő is rájött, hogy szeretem a fiát, és bocsánatot kért tőlem. – Lehajtotta le a fejét, miközben a szeme sarkából egy könnycsepp gördült végig az arcán. – Csak már késő volt. Igen, Fatmának is köze volt ahhoz, hogy szétmenjünk Ahmettel, de ez most nem erről szól. Ahmet megcsalt engem, nem egyszer; hazudott nekem újra és újra… és ezt a fájdalmat már nem bírtam elviselni – nézett újra Dalma szemébe a nő.

– Ez így akkor sem jó. Le kellett volna ülnötök megbeszélni ezt a dolgot. Nem pedig elmenekülni – magyarázta a barátnője. – Nem menekülhetsz egy életen át előle! – csóválta meg a fejét.

– Nem tudok ránézni Ahmetre. Most még nem megy. Annyira gyűlölöm őt… – túrt bele a hajába, majd hátradőlt a széken, és kifújta a levegőt.

– Engem becsaphatsz, de a szívedet nem tudod, Niki. Te nem gyűlölöd, hanem még most is szereted a te focistádat.

– Igen, talán igazad van – sóhajtott, miközben a szeme elhomályosult a könnyeitől. A szívét valóban nem tudja becsapni.

– Ha ezzel te is tisztában vagy, akkor nem értem mit keresel itt?

– Ő nem mellettem akar élni, Dalma, hanem a kis világában, abban a cuki, álszent, felszínes világában – törölte meg a szemét, majd kifújta az orrát. – Tudom, hogy a lelke mélyén többre vágyik, de ezek szerint én nem tudom neki megadni, amit szeretne. Nem vagyok elég jó hozzá.

– Ez hülyeség, te is tudod. Csak azért mondod, mert Fatma asszonynak sikerült elültetni azt a bizonyos bogarat a fejedben. – Dalma megcsóválta a fejét, nem akarta elhinni, amit hall. Nagyon is tisztában volt vele, hogy a barátnőjéből most csak a sértettség szól, és le kell küzdenie ezt az érzést, mert őket az ég is egymásnak teremtette.

– Már mindegy. Vége, és kész – nyugtázta Niki.

– És arra nem gondoltál, hogy a focistád nem fogja annyiban hagyni a dolgot? Millához ugyanolyan joga van, mint neked. A lányod mindig egy kapocs marad köztetek, nem fogod tudni őt elfelejteni – magyarázta.

– Tudom. Akkor láthatja a lányát, amikor csak akarja, de kénytelen vagyok elengedni őt, ahogy Lily is tette.

– Ki a fene az a Lily? – kérdezte a barátnője.

– Lily volt Ahmet első nagy szerelme – kezdte. – Ő volt az a lány, akiért bármit megtett volna. Feleségül akarta venni, de Fatma asszony nem rajongott az ötletért, és ahol csak tudott, keresztbe tett nekik. Fenyegette őt, mindenfélét kitalált róla, a végén már pénzt ajánlott neki, hogy hagyja el a fiát. – Egy pillanatra megakadt a hangja, mintha keserű epe íze öntötte volna el a száját; felfordult a gyomra. – Lily megunta, visszautasította Ahmet lánykérését, és azt hazudta neki, hogy nem szereti. Azt mondta, tudta, hogy ennek az egész rémálomnak csak akkor lesz vége, ha lelép, és tudta, hogy Ahmet csak akkor engedi el, ha hazudik neki. Hát elhitette vele, hogy az anyjának volt igaz, hogy sosem szerette, s valójában csak az anyagi helyzete és a hírneve miatt volt vele – sóhajtott. – Ekkor mondta, hogy ő képes volt elengedni a szerelmét, hogy megmentse…

Dalma csak bambult maga elé. Érezte, hogy bármi is történt, ezt a kapcsolatot nem lehet csak így, egyszerűen lezárni, főleg, hogy meg sem beszélték a dolgot.

– Ugye tudod, hogy beszélned kell Ahmettel, mert egy szó nélkül hagytad ott őt, és most magyarázatot vár.

– Nem akarok beszélni vele… És nem nekem kell magyarázkodnom…

Dalma megtámasztotta a könyökét az asztalon, sóhajtott egy mélyet, a barátnője szemébe nézett. Meg kellett neki mondania, hogy a focistája épp ide tart, és nem is várt tovább ezzel a bejelentéssel.

– Pedig jobb lesz, ha összeszeded magad, mert a te franciád tudja, nagyon is jól tudja, hogy hol vagy, és máris úton van ide.

Niki pillantása riadt volt, ahogy a barátnőjére nézett. Meg sem kellett szólalnia, a tekintetéből jól látszódott a kérdése.

Tessék?

A nő felvonta a vállát, de nem szólt semmit, csak meredten nézett Nikolett könnytől áztatott szemébe.

2. fejezet

Ahmet egy táskával jött le az emeletről, a konyha felé ment, ahol az öccse és az apja az asztálnál ülve beszélgettek. Amikor meglátták a férfit, mindketten elhallgattak, a tekintetüket pedig mereven Ahmetre szegezték. Nem szólaltak meg, mintha ők is átérezték volna a fájdalmát. Tudták, hiába is mondanának bármit, úgysem hallgatna rájuk. Tisztában voltak azzal, hogy el kell engedniük őt, ha neki ez hoz megnyugvást a lelkére. És talán az lesz a legjobb, ha még melegében megbeszélik a dolgokat, de az is lehet, hogy pont ezzel vet véget végleg a kapcsolatának.

– Akkor én indulok – mondta.

Yussuf lehunyta a szemét. Szégyellte magát, amiért nem tudta maradásra bírni testvére barátnőjét. Úgy érezte, ő is oka annak, hogy Ahmet ennyire szenved, De abban a pillanatban, amikor Niki kilépett az ajtón, őt is megsajnálta. Amikor rápillantott a karjában a gyermekkel, látta a könyörgő tekintetét, mintha azt mondta volna: kérlek, ne akadályozz meg…

Az embernek néha fogalma sincs, melyik kezét harapja. Bármelyikbe harapott volna, mindegyik fájna, hiszen Nikit és a testvérét is nagyon szerette. Ez az ő harcuk volt, nekik kellett megvívni.

Mahmud bólintott, tudomásul vette a fia döntését, bár ő maga nem értett egyet vele. Úgy érezte, nem az a legjobb ötlet, hogy lóhalálában fusson a kedvese után. Inkább adnia kellene annak a lánynak egy kis időt. Ám azzal is teljes mértékben tisztában volt, hogy Ahmet őrülten makacs, és hiába is mondana neki bármit, úgysem fogadná meg a tanácsát. Tombolt benne a düh, a fájdalom és a szomorúság. Nem tilthatta meg neki, hogy elutazzon Magyarországra, hiszen a lánya is ott volt, nem csak a szerelme.

Ahmet kifordult a konyhából, pár pillanattal később pedig már csak a bejárati ajtó csapódását lehetett hallani.

A repülőtérre vezető út olyan hosszúnak tűnt, mintha sosem érne oda, pedig sehol sem volt dugó. Miután megérkezett, és felült a gépre, mély sóhajokkal próbálta megnyugtatni zakatoló szívét, miközben igyekezett elnyomni az agyában kavargó rossz gondolatokat. Nem akart arra gondolni, hogy végleg elveszítheti a szerelmét és a lányát, mert abba beleőrült volna.

A férfi már a felszállásnál alig várta, hogy végre leszálljon Budapesten, és ugyan fogalma sem volt, mit fog mondani Nikolettnek, mégis mintha a lelke megnyugodott volna, ahogy a gép a magasba emelkedett.

A lelkét ugyan valóban könnyebbnek érezte, ahogy a közeledett Magyarország felé, de a teste egyre inkább görcsössé vált. A gondolatai egyre hangosabban zúgtak a fejében. Olyan válaszokat akart adni kedvese kérdéseire, melyek a szíve mélyéről jönnek és őszinték, miközben meg fogják nyugtatni mindkettőjüket. Ez volt a legnehezebb, hiszen jóformán maga sem tudta, hogy mi a fenéért csalta meg Nikolt, ráadásul miért tartott ez a testiség közte és Rebecca között hónapokon át. Egyáltalán nem élvezte… vagy talán mégis? De nem… az nem lehet, hiszen nem volt benne az a meghittség, az a szerelem, aminek át kellett volna járnia az egész lényét. Csak arra volt jó ez az egész, hogy ne magának kelljen lerendeznie a libidóját. Volt valaki kéznél, aki segített kielégíteni az erotikus vágyait. Ennyi volt, és nem több. Érzelemmentes szex, semmi más.

És emiatt került a kapcsolata veszélybe. Egy olyan kapcsolat, ami nélkül nem tudna létezni. Csak abban mert bízni, hogy Niki meg fog majd bocsátani neki; bármit megadott volna ezért. A lelkét is odadobta volna az ördögnek, ha ezen múlik, csak kapjon még egy esélyt a nőtől.

Miután megérkezett Magyarországra, taxival a Clark Hotelhez vitette magát, ahol már lefoglalt egy szobát. Amikor felért a lakosztályba, ledobta a táskáját, ezután elment tusolni.

Hosszasan zuhanyozott, hogy lemossa magáról az út porát, de nagyon is jól tudta, hogy nem csak emiatt húzódott a tisztálkodása majdnem egyórásra. Le akarta mosni magáról azt a mocskot, melyet hónapok alatt rángatott magára… Zaklatottsága nem enyhült, ezért végül úgy döntött, hogy csak másnap fogja meglátogatni kedvesét és a kislányát. Össze kellett szednie magát, nem mehetett csak úgy oda az össze-vissza kuszálódott gondolataival, hiszen azt sem tudta, hogyan kezdjen bele a mondandójába. Elhevert az ágyon, megpróbált pihenni, de a fejében kavargó képzelgései már az őrület szélére kergették.

A vacsoráját is a szobájába kérte, ám pár faltnál több nem csúszott le a torkán. Akárhányszor Nikire gondolt, újra és újra elfogta egyfajta gyomorgörcs, de fogalma sem volt arról, hogyan nyugtathatná meg saját magát. Végül eszébe jutott valami, egy nyugodt hely, itt Budapest tetején, amit még szerelme mutatott neki egyszer.

Felkelt az ágyról, majd lement a hallba, és kilépett a pesti éjszakába. A Citadella felé vette az irányt. Az út most valahogy sokkal hosszabbnak tűnt, mint akkor, amikor Nikollal járt ezen a helyen, és persze sokkal magányosabbnak érezte magát.

A környéken a szerelmespárok egymásba kapaszkodva sétáltak, mosolyogva beszélgettek. Ő meg úgy érezte magát, mint egy vihartépte, magányos fenyő, aki egyedül próbál túlélni egy óriási viharban.

Mikor felért a Gellért-hegy tetejére, a kőfal mellé sétált, megtámasztotta alkarját a falon, és figyelte az elcsendesülő várost. Ahogy teltek a percek, egyre sötétebb lett, ám Ahmetet ez nem érdekelte. Csak bámulta a kivilágított várost, mely a lába előtt hevert.

A nyári levegő finom illatokat idézett fel az elméjében, köztük volt Niki édes parfümjének mámorító aromája is. Legszívesebben átölelte volna a levegőt, hogy még közelebb érezze ezt a finom illatot, de hiába. Az esze tudta, hogy a nő nincs mellette. Sóhajai halk, ám fájdalmas nyögésként suhantak az éjszakában. El kellett telnie egy kis időnek mire végre sikerült leküzdenie a szorongását.

Nyugalom volt fenn a hegy tetején, nyugalom volt lenn városban, és ez a nyugalom a lelkére is rászállt. Tudta, hogy a szerelme és a lánya is ott pihennek valahol a nagyváros egyik házában, biztonságban, ő pedig ma éjjel fentről őrzi az álmukat.

***

Másnap reggel Niki kialvatlanul és kócosan csoszogott ki a konyhába. Dalma már lefőzte a reggeli kávét, s épp a csészéjébe töltött egy adagot, amikor meghallotta barátnője halk köszönését. Megfordult, és végigmérte őt.

– Oh, te jó ég! – mondta, hiszen a lány úgy nézett ki, mint egy élőhalott. Bőre sápadt volt, szemei karikásak és vérvörösek. Utóbbi valószínűleg a sok sírástól. – Kérsz egy kávét? – szólalt meg végül. – Hülye kérdés volt – motyogta magában –, hát persze hogy kérsz…

Niki bólintott, majd leült a székre, aztán ráborult az asztalra.

– Sosem volt még ennyire pocsék éjszakám – kezdte, hangja arról árulkodott, hogy nem aludt sokat, viszont annál többet sírt. – Milla szinte semmit sem aludt. Reggelre dőlt ki teljesen…

Dalma közben a barátnője elé rakta a feketét.

– Bevállalom a babát délelőtt – felelte. – Menj, és pihend ki magad! – tette le a barátnője elé a cukrot és a tejet.

A következő pillanatban megszólalt a csengő. A két nő egymásra pillantott, Dalma pedig megrántotta a vállát. Fogalma sem volt, hogy ki lehet az ilyen korán. Jocó nagyjából öt perce ment el itthonról, talán ő jött vissza valamiért. Amikor kinyitotta az ajtót, szinte sokkot kapott. Csak állt ott tátott szájjal, még a férfi neve is nehezen csúszott ki a száján.

– Ahmet? – erőltette ki végül magából halkan a nevét, de még így is megcsuklott a hangja.

– Mondtam, hogy idejövök – húzta fel a szemöldökét a férfi.

– Csak nem gondoltam, hogy ilyen korán reggel… – dadogta.

A férfi a homlokát masszírozta, miközben a küszöböt bámulta, aztán hirtelen a nőre nézett, és leengedte a kezét.

– Dalma, beengedsz, vagy itt fogunk csevegni?

A nő félreállt az ajtóból, Ahmet pedig besétált azon, majd megtorpant, és Dalma felé szegezte a következő kérdését.

– Hol van Nikol?

– Nikol? – kérdezett vissza a lány. Még most is annyira meg volt lepődve, hogy maga sem tudta, mi történik jelen pillanatban.

– Dalma! Ne szórakozz velem! – lett dühös a férfi hangja. – Még alszik?

– Nem, a konyhában van – válaszolta, majd a mutatóujját a konyha felé irányította, végül becsukta a bejárati ajtót, aztán meghúzta a száját, s megcsóválta a fejét.

Mikor a férfi beért a konyhába, megtorpant. Niki még mindig az asztalon pihentette a fejét, előtte pedig egy csésze kávé gőzölgött, amibe még talán bele sem kortyolt. Ahmetet kirázta a hideg, amikor arra gondolt, hogy pár napja Lily is beletöltött egy adag feketét, de a gondolatait inkább visszairányította a kedvesére.

Halkan odasétált mellé, finoman megsimogatta a borzos haját. A nő ekkor felemelte a fejét, megdörzsölte a szemét, oldalra nézett. Mikor meglátta a férfit, majdnem felsikoltott. Légzése szaporább lett, a könnyei pedig akaratlanul is folyni kezdtek. Nem volt benne biztos, hogy ez az időpont megfelelő a társalgáshoz, de Ahmetet mintha ez nem hatotta volna meg.

– Mit csinálsz itt? – kérdezte halkan a férfi. – Öltözz fel, hazamegyünk!

Niki megrázta a fejét. Esze ágában sem volt visszamenni Franciaországba. De hogy hogyan közölje a focistával ezt a hírt, arról fogalma sem volt. Bárhogy is alakult az életük, Ahmetnek nem lett volna szabad megcsalnia őt, egyszer sem. De ő megtette, ráadásul többször is. Ezek a sérelmek nem gyógyulnak be egyik pillanatról a másikra, kell hozzá idő.

De most, hogy így látta őt, ennyire összetörve, szétesve… Megsajnálta. Mégsem volt hajlandó visszamenni vele. Úgy érezte, most, hogy Ahmet csak egy karnyújtásnyira van, még inkább undorodik tőle. Eszébe jutott, hogy a szerelme teste egy másik nő testéhez ért, és a keze annak a másiknak a bőrét simogatta, miközben neki is szüksége lett volna rá.

– Azért jöttem el, hogy nyugodtan végig tudjam gondolni, mi legyen ezután – szólalt meg végre Niki, bár hangja kissé rekedt volt és elég halk. – Az nem segít a döntésemben, ha a nyakamra jössz, és követelőzöl.

Ahmet megdöbbent, nem jöttek a szájára a szavak. Legszívesebben felrántotta volna a lányt a székről, s megrázta volna, hogy térjen észhez. De csak állt ott megkövülve, mint egy szobor. A múltja megismétli magát…

– Én nem követelőzöm, de vannak jogaim – húzta össze a szemöldökét. – Milla az én lányom is.

– És bármikor láthatod – pislogott Niki, de amint végigmérte őt, azonnal levette róla a szemét, és a kávésbögrére meredt.

– De engem nem akarsz… – csuklott el Ahmet hangja.

Niki visszanézett rá.

Ez így nem teljesen igaz. Mindennél jobban akarlak. De az anyádnak talán igaza volt, jobbat érdemelsz. Szeretlek és gyűlöllek… És ezek az összekuszálódott érzések teljesen összezavarnak, ezért most el kell, hogy engedjelek.

Végül lassan, de egész magabiztosan megcsóválta a fejét, majd szinte suttogva tette hozzá.

– Nem. Nem akarlak.

Bassza meg! Nikol, kérdezz bármit, követeld, hogy mondjak valamit, de ezt ne csináld! Azt akarom, hogy velem legyél, nem akarom elhinni, hogy te nem akarod. Annyi mindent kéne még elmondanom, és ha most nem tudjuk megbeszélni ezt a dolgot, lehet, hogy nem is lesz rá többé alkalmunk.

Ahmet leült, és megfogta a nő kezét, mélyen a szemébe nézett.

– Nem lehet így vége, Nikol.

Nikolett lenézett a férfi kezére, hosszú ujjait vizsgálta, érezte a melegséget, ami belőle áradt. Egy pillanatara talán még a fájdalmát is érezte, aztán bevillant egy emlék… Ez a kéz ölelte szorosan magához, ez a kéz simogatta lágyan, ez a kéz nyújtotta a biztonságot, amikor elveszettnek érezte magát… Látta maga előtt a szeretkezéseik minden egyes mozdulatát, szinte érezte, ahogy Ahmet a testét simogatja, majd hirtelen Rebecca-ra tévedtek a gondolatai. Ugyanezek a kezek cirógatták annak a nőnek is a testét… Újra elkapta a hányinger, mert ez a kéz taszította el magától… Kihúzta a kezét a férfi tenyere közül, és megköszörülte a torkát.

– A lányodat nem veszem el tőled, bármikor láthatod, de én már nem akarok az életed része lenni.

– Miért?

Úristen! Én válaszokkal készültem, nem kérdésekkel. Teljesen szét vagyok zuhanva, de nem veszíthetlek el. Ne hagyd… Nézz a szemembe, csillagom… Akkor elhiszem, hogy nem akarsz. De amíg lehajtott fejjel magadban motyogsz, addig nem hiszek neked!

– Mert ami közöttünk van, az nem szerelem…– szólalt meg a nő, de nem volt hajlandó Ahmetre nézni. – Ha igazán szerettél volna, nem tartottál volna szeretőt…

Mi van? – A férfi nem tudta összeszedni magát. Ő kérdésekre számított, esetleg arra, hogy hogy Nikol neki esik, üvölteni fog, vagy sírni kezd. De ezek a mondatok… A szívéig hatoltak, ami úgy tört össze, mint egy üvegpohár, és a szilánkjai mélyen a lelkébe fúródtak.

– Azt mondod, hogy ami köztünk van, az nem szerelem? – csóválta meg a fejét. – Hazudsz – húzta mosolyra a száját a férfi, megjelent a régi rafináltság a szája szegletén, mellette viszont előtérbe került a bánat és a fájdalom. – De ha így gondolod, én nem tehetek semmit. Viszont azt tudnod kell, hogy várni fogok rád, örökké – állt fel a székről, s mielőtt elhagyta volna a konyhát, visszafordult Niki felé. – Csak egy dolgot fogadj még el tőlem. Egy házat, ahol boldogan élhettek Millával. A lányom nem fog szűkölködni, azt nem engedem… Gondold át, kérlek! – hagyta magára a nőt, ám mielőtt kilépett volna a konyhából, a kedvese megszólalt.

– Csak egy kérdésre válaszolj nekem – mondta. – Miért tetted?

Ahmet megtorpant, majd visszanézett rá, lassan visszasétált, és kihúzott egy széket.

– Leülhetek? – kérdezte. Niki bólintott, akkor a férfi óvatosan leült, és a kezét megtámasztotta az asztalon. – Nem tudom, miért tettem. Hülye voltam. Úgy éreztem, hogy teljesen kiborulok, és nem tudok választani közted meg az anyám között. Úgy éreztem, ha nem vagyok a tűz közelében, egy idő után minden rendbe jön majd. De nem így lett.

– Hát nem – szakította félbe a férfit Niki, majd sóhajtott egy jó mélyet, és Ahmet tekintetét kereste, aki csak nézte kedvese könnyes szemét. Azt hitte, menten megszakad a szíve

– Rebecca-nak öntöttem ki a szívem, azt gondoltam, szolgálhat néhány jó tanáccsal, de ostoba módon belesétáltam a csapdájába. Meg akart szerezni magának, én pedig…

– Hagyjuk, Ahmet. A múlton nem tudunk változtatni.

– De a jövőnkön még lehet…

– Nekünk már nincs közös jövőnk – nyugtázta a nő, majd felállt az asztaltól, és besétált a szobába. A férfi utánament, ahol csendben állt meg, és a csöppnyi babát nézte, ahogy kényelmesen szunnyad az ágy közepén.

– Nem akarlak elveszíteni benneteket – mondta, miközben a szemével folyamatosan a lányát figyelte.

– Engem már elveszítettél.

– Nem adom fel, harcolni fogok érted, hogy újra elnyerjem a bizalmadat – fordította maga felé őt, de Niki finoman kicsúszott a kezei közül, és kikísérte Ahmetet a szobából, majd a bejárati ajtó felé sétáltak.

– Most menj el! – kérte. Ahmet nehezen szánta rá magát a búcsúra, csak állt a nyitott ajtóban, és a kedvesét nézte. A szíve úgy sajgott, mintha egy kiskanállal próbálnák kiszedni onnan, a fájdalom egyre mélyebbre hatolt… Végül közelebb hajolt a kedveséhez, és lágy puszit nyomott a homlokára, ezután egy szó nélkül lépett ki az udvarra. Niki becsukta az ajtót, letörölte az arcán végigcsorgó könnycseppeket, s visszament a konyhába.

Amikor a hosszú csend feltűnt Dalmának, bement a barátnőjéhez, aki ekkor már az asztalnál ült, és üres tekintettel nézett ki az ablakon. A neszezésre hátrafordult, és amikor észrevette barátnőjét, fejét az asztalra fektette, végül feltört belőle a keserves sírás. A nő leült mellé, nem szólt egy árva szót sem. Tudta, most nincs értelme annak, hogy bármit is mondjon. Most nincs, talán majd pár nap múlva, ha enyhül a kín…

Ha enyhül egyáltalán…

3. fejezet

A hetek szépen sorban teltek, egyik a másik után, de mintha Niki számára egyik nap sem hozott volna teljes megnyugvást.

Az Ahmettel való folyamatos találkozások egyáltalán nem tudták vele elfelejtetni a férfi iránt érzett szerelmét és vágyakozását, de a makacssága nem engedte, hogy a szíve győzedelmeskedjen az elméje felett.

Egyik nap, amikor a labdarúgó újra Magyarországra látogatott, komoly tervekkel állt Niki elé.