A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Laurelin Paige: Brutal Billionaire, 2023

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A hatalom csábításában (Más szerepben 1.), 2021

A szerelem bűvöletében (Más szerepben 2.), 2021

Piszkosul gazdag férfiak 1. (New York-i játszmák 1.), 2023

Piszkosul gazdag férfiak 2. (New York-i játszmák 2.), 2024

Donovan Kincaid (New York-i játszmák 3.), 2024

Copyright © 2023. Brutal Billionaire by Laurelin Paige

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency,
RF Literary Agency, and Corto Literary.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Cover photography: Chris Davis Studios

Cover model: Alex Cannon

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Török Tünde

Korrektúra: Hirsch Andrea

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-59-2

Azoknak, akikből kiröppen a feminizmus abban a pillanatban, amikor egy (elképzelt) alfahím letérdelteti őket, és így szól:

„Jó kislány.”

ELSŐ FEJEZET

BRYSTIN

Hol a francban vagy? El akarod cseszni?

Az üzenetre pillantok, próbálok nem moccanni, mivel Zully éppen a szemhéjfestéket teszi fel.

– Michael? – tudakolja Zully rá jellemző megvetéssel. Sosem kedvelte Michaelt, és ezt nem is palástolja. Saját, közel-keleti múltját okolja érte: kijelentette, hogy a génjeiben van, hogy ilyen nagyszájú.

Nincs értelme, de azért megvédem Michaelt.

– Most producerként viselkedik.

– Ha az én főnököm viselkedne így velem, közölném, hogy húzzon melegebb éghajlatra, szivi. Felfelé nézz!

Ha felnézek, akkor nem tudok válaszolni az üzenetre. Mindegy, nemsokára ott vagyok, és inkább legyen ideges Michael, mint elkenődjön a szemfestékem. Hála az égnek, a taxisofőrünk nem száguldozik. Azonban így is csak araszolunk az Ötvenkettedik utcán.

– Hogy tudsz kocsiban sminkelni?

– Nagyon óvatosan. – Zully ugyanolyan lassan beszél, amilyen lassan egyik, majd a másik szememen is végighúzza a szemceruzát. Mikor elkészül, hátradől, a szemceruzát a levegőbe emeli, mintha cigaretta vagy varázspálca lenne, és megszemléli művét. – Tényleg zseni vagyok!

A szokottnál is hangosabban kuncogok fel. Biztosan az idegesség teszi.

– Vigyázok is rád, mint a hímes tojásra, de ez már kicsit túlzás, nem?

– Jöhet, jöhet! – Zully egy pillanatig hallgat. – Jaj, bocs, félreértettem! Lassan már minden „hím” kezdetű szóra ugrom. – Zully kiemel egy ajakceruzát az ölében kiterített sminkes táskából. – Nyisd ki szépen!

Nem tudok semmi pajzánságot visszavágni, mert Zully most az ajkamon dolgozik. Telefonom ismét jelez, valószínűleg újabb üzenet érkezik Michaeltől.

– Ha a telefonodhoz nyúlsz, halott vagy! – figyelmeztet Zully. Ekkor a sofőr a fékre tapos, és a ceruza megcsúszik. Zully tágra nyílt, barna szeméből ítélve a vonal már nem olyan szabályos, mint volt. Legjobb barátnőm haragosan bámulja a sofőr tarkóját, majd mély levegőt vesz.

– Semmi gond, semmi gond.

Ujjával elken egy apró foltot a bőrömön a szám fölött.

Ismét elhúzódik tőlem, hogy megszemléljen, dzsinnszerű lófarka úgy jár ide-oda, mintha mindjárt teljesítené egy kívánságomat.

– Tulajdonképpen fantasztikusan festesz. Szerintem isten vagyok!

– Zully!

– Na jó, az is segít, hogy egyszerűen gyönyörű vagy, még smink nélkül is, de ezt tudod. Nem kell hallanod. Nekem viszont kell. Én törékeny vagyok.

Ahhoz képest, hogy törékeny, igencsak mázsás egója van, de azt hiszem, a kettő kéz a kézben jár. Megszorítom Zully kezét.

– El sem hiszed, milyen hálás vagyok érte!

– Szeretném, ha elmondanád, de megérkeztünk, és késésben vagy – nyúl át rajtam Zully, és kinyitja az ajtót, még mielőtt a kocsi megállna. – Repülj, kismadár!

Telefonommal és táskámmal vidáman szállok ki a kocsiból; legrégibb barátnőm társasága mindig magabiztossá tesz.

– Egyszerűen bombasztikus vagy! – szól utánam Zully. – Mindenki teperni fog, hogy bejusson a Simone Pérèle-bugyidba! Ha majd igazán sikeres leszel, ne felejts el alkalmazni személyi sminkesednek!

Természetesen a Sebastian Center közelében szokás szerint nyüzsögnek a járdán, és ha lenne időm, zavarban lennék, olyan sok fej fordul utánam.

De nincs időm. Felszegem az államat, nem törődöm az idegenek megjegyzéseivel és tekintetével.

Ahogy az ajtó felé haladok, futólag eltűnődöm, hogy ilyen érzés lesz-e hírességnek lenni. Mert én biztosan híresség leszek. Csak gondolkodj pozitívan, Michael mindig ezt mondja.

Odabent nem a központi lift felé megyek, hanem végigsietek a folyosón a Sebastian-birodalom médiarészlege felé. Ezek a liftek csak alkalmazottak számára vannak fenntartva, és én technikailag nem az vagyok, de a Sebastian család helyi híradós csatornájának egyik bemondójaként ma este szerepelek a listán.

– Brystin Shaw – mondom a biztonsági őrnek, amikor a nevemet kérdezi.

Amikor az őr ellenőrzésként beüti az iPadbe, körülnézek, hogy felmérjem a helyet. Néhány méterre tőlem hárman elmerülten beszélgetnek, koktélruhában, ami arra utal, hogy talán ők is az ünnepségre mennek. Egy szmokingos férfit is látok, aki lehajtott fejjel pötyög valamit a telefonjába. Láthatóan én vagyok az egyetlen, aki szeretne beszállni a liftbe, ami azt jelenti, hogy nagyon elkéstem. Valószínűleg már mindenki az emeleten van és a helyén ül.

Michael meg fog ölni.

Megpillantom a tükörképemet az egyik acéllemezen. Legalább jól nézek ki. Sötétre festett száj, füstös szem, szőke hajamat feltűztem, néhány tincs a vállamon göndörödik. Zully tényleg igazi varázsló.

– News 9 Jersey-ben? – tudakolja az őr.

– Igen.

– Megvan. A hatvanharmadik emeletre menjen.

Elsietek mellette, beszállok a várakozó liftbe, és megnyomom a hatvanharmadik emelet gombját. Az ajtó lassan csukódni kezd, én pedig megkönnyebbülten sóhajtok fel.

Ekkor egy kar nyomul be a résen, és az ajtó ismét kinyílik. A szmokingos férfi az. Mint minden nő, aki ismeretlen férfival kerül szűk helyre, a hátsó falig lépek, lehajtom a fejemet, és igyekszem nem felvenni a szemkontaktust.

Amikor az ajtó becsukódik és elindulunk, lopva a férfi felé pillantok.

És hirtelen minden levegő kiszorul a tüdőmből.

Szent ég, szent ég!

A telefonom még mindig a kezemben van, feloldom a kijelzőt, és üzenetet írok Zullynak.

Szent ég! Ő az! Itt, a liftben!

Az üzenet után elküldök egy lopva elkészített fotót a férfiról, aki nem más, mint Holt Sebastian, az SNC, azaz a Sebastian Hírügynökség vezérigazgatója. Az a férfi, akit ma este úgy el kellene bűvölnöm, hogy észrevegyen és egy napon saját műsort adjon nekem.

Az elkészített fényképet bámulom, amíg várom, hogy az üzenet átmenjen – a liftben gyenge a térerő. Az SNC legfiatalabb vezérigazgatójaként Holt nagyobb sajtófigyelmet kap, mint szeretne. És mivel én szeretnék neki dolgozni – mégpedig ebben az épületben, nem ám az egyik kisebb csatornájánál, amit már senki nem néz –, ezért alaposan utánanéztem a neten. Tudtam, hogy pokolian vonzó, de a mindenit! Még ebből a furcsa szögből készített fényképen is kész műremek az álla vonala. El sem tudom képzelni, milyen lehet szembenézni vele. A petefészkem turbóüzemmódba kapcsolna.

Kinagyítom a férfi arcát, és ekkor veszem észre, hogy ajka mosolyra görbül. Észrevette volna, hogy lefotózom?

Mielőtt túlságosan megrémülnék, a lift hirtelen megáll.

Felpillantok a jelzőpanelre, hogy miért álltunk meg. Az emeletszám helyett a panelen az S. O. S. szó virít, piros betűkkel.

– Ez most valami vicc, baszki?

Úgy gondolom, hogy valami műszaki hiba történt, de inkább vészhelyzetet kellene kiírni, mert ez valódi katasztrófa. Michael fel fog robbanni.

Bár, ha megtudja, kivel szorultam be a liftbe, talán máshogy érez majd.

Ami azt illeti, ha Holt Sebastian ideges, akkor sem mutatja ki. Előveszi zakója zsebéből a telefonját, és begépel valamit.

– Azt a vacsorát megéri kihagyni.

Nem pillant fel a telefonjából. Mikor befejezi az üzenetírást, visszateszi a mobilt a zsebébe. Vagy jobb nála a térerő, vagy egyáltalán nem aggasztja, hogy átmegy-e az üzenet, vagy sem.

Amúgy sem terveztem enni. Biztosan nem rontom el Zully mesterművét!

– Engem inkább az aggaszt, hogy lemaradok az ünnepségről.

Holt szembefordul velem, keresztbe teszi a karját, és nekidől az acélfalnak.

– Nem hinném, hogy elkezdik nélkülem.

Más magyarázatot nem ad. Mintha tudnom kéne, ki ő – tudom, de akkor is. Ez elég nagy szemtelenség.

Vagy talán ilyen hírességnek lenni.

– Legfeljebb – folytatja Holt – lemarad a helyi díjakról.

A gyomrom elszorul.

– Épp egy helyi díjat fogok átvenni – fordulok szembe vele és felsóhajtok, ahogy hátamat a falnak nyomom. Nem tudom, jobban bánt-e, hogy lemaradok a tizenöt perc hírnevemről, mint az, hogy Holt Sebastian nem tudja, ki vagyok.

De miért is tudná, ki vagyok?

Az SNC-nek több száz csatornája van az országban. Holt nem ismerhet mindenkit, aki nekik dolgozik. Még azokat sem, akiket ma este kitüntetnek kiváló munkájuk elismeréseként.

Holt egy pillanatig bámul rám, így eltűnődöm, hogy talán tévedek, és mégis felismer. De pillantásában semmi tűnődés nincs, inkább egy ragadozóra emlékeztet, és csak ennyit mond:

– Hoppá.

Mégis mire számítottam? Ezek a rendezvények neki valószínűleg mindennaposak. A szamárlétra tetején született. Nem tudja, milyen lentről kezdeni, hogy micsoda teljesítmény egyetlen lépcsőfokot is feljebb jutni.

Eszembe jut, hogy talán ez a legtökéletesebb alkalom arra, hogy bemutatkozzak. Végül is ez volt a ma este célja – elérni, hogy megismerkedjünk. Elérni, hogy emlékezzen rám.

De mi van, ha ez túl direkt? Túl merész? Később is alkalmam nyílik majd bemutatkozni.

Vagy mégsem, ha lekésem a kibaszott díjátadót.

– Ne nyomjuk meg a vészjelzőt?

– Tessék?

– Nem kéne megnyomnunk a vészjelzőt?

Holt élénken bámul rám, tehát tudom, hogy hallotta, amit mondtam, de legalább egy másodpercbe telik felfognia a szavaimat.

– Ó. Túlságosan lefoglalt a gondolat, hogy milyen csábító az a cipzár a ruháján.

Dekoltázsomról a pír egészen az arcomig fut fel. Tulajdonképpen ez volt a célom ezzel a ruhával. Hirtelen felindulásból elkövetett Dolce & Gabbana-költekezés eredménye: a klasszikus, fekete egybeszabott ruha modern változata, ahol dupla cipzár fut a dekoltázstól az alsó szegélyig, egy másik cipzár pedig ugyanígy hátul. Ez azt jelenti, hogy a dekoltázst és a hátsó kivágás mértékét én döntöm el. Michael azt javasolta, hogy olyan mélyre engedjem le, hogy ne tudjak melltartót felvenni. Kijelentette, hogy a férfiak egész este azon gondolkodnak majd, hogy milyen lenne lehúzni azt a cipzárt.

Nem engedtem olyan mélyre, ahogy Michael akarta, de a ruha így is tette a dolgát.

Azt hiszem, legalább ennek örülnöm kéne.

Örülnék is, ha túllépnék döbbenetemen. Ezt a ruhát érzékinek szántam, hogy Holt emlékezzen rám. Nem számítottam arra, hogy megkörnyékez. Végül is, vadidegen vagyok számára. Vadidegen, de Holt tudja, hogy a vállalatának dolgozom. Kinek van képe ilyen direkt módon udvarolni?

Ja. Már tudom. Holt a Sebastian család tagja.

– Gondolom, a maga nevével nem kell aggódnia az elnémításkultúra miatt.

Azt hiszem, jobb lett volna, ha ezt nem mondom ki hangosan.

Holtot legalább annyira meglepi a megjegyzésem, mint engem. Felvonja szemöldökét, álla megfeszül, mintha átgondolná a dolgot. Döbbenete alkalmat ad, hogy valóban megnézzem magamnak, és igazam volt – szemtől szembe egészen elképesztően fest. Magasan álló, de nem túl éles járomcsont. Arcát rövidre nyírt szakáll keretezi, így nem túlságosan jóképű, mert máskülönben az lenne. Főleg mivel a bőre makulátlan. Neki nem kell smink vagy utólagos képkorrekció.

És az a szem…

A komor szemöldök alatt mélyen ülő szempár rejtőzik, de nem olyan mélyen ülő a szeme, hogy a homlok uralná az egész arcot. A szemszíne egészen valószínűtlen – kékesszürke, olyan, ami biztosan nem létezik a természetben. Mi több, nem tudom eldönteni, hogy nem kontaktlencsét visel-e, és kis híján lépek egyet előre, hogy megnézzem, amikor eszembe jut, hogy ez itt maga Holt Sebastian, és én egy senki vagyok, akinek ügyelnie kell arra, mit tesz.

– Azt hiszem, nem is gondoltam végig, hogy illetlenség, amit mondtam. – Mostanra Holt arckifejezése inkább ravasz lett, mint rejtélyes – valószínűleg azért, mert fél perce bámulom úgy, mint egy lelkes rajongó. És természetesen nem gondolt arra, hogy illetlen megjegyzést tett. Kiváltságos, nagy K-val. Holt Sebastian maga az amerikai arisztokrácia.

Ezt tekintetbe véve valószínűleg vissza kéne szívnom a vádat.

– Biztos vagyok benne, hogy…

Holt a szavamba vág.

– Ha amúgy is elnémítanak, akkor akár el is mondhatom, mire gondoltam valójában.

Nem kéne megkérdezni. Nem kéne megkérdezni.

– Mire gondolt valójában?

Holt ellöki magát a faltól, és odalép hozzám. Két lépés, és itt áll előttem, szó szerint foglyul ejt. Olyan közel van, hogy érzem fás, pézsmás citrusillatát.

– Azon gondolkoztam, hogy elég hosszú időre ragadunk-e a liftben ahhoz, hogy lehúzzam a ruháján a cipzárt, és kiderítsem, mi van alatta.

Pillantása a dekoltázsomra siklik. Ilyen közelről jól meg tudja szemlélni.

– Vagy mi nincs alatta.

Szent isten!

Szóval ilyen érzés hírességnek lenni. Nemcsak a magabiztosság, ami belőle árad, hanem a reakció, amit bennem kelt. Fel kéne háborodnom – kicsit fel is háborodom. Fenyegetve kellene érezni magam – az biztos, hogy így érzek.

De a pulzusom nem a félelemtől száguldozik így, hanem az izgalomtól.

Nevetséges, tudom. Nincs időm alaposabban átgondolni, mert a lift ekkor elindul.

– Azt hiszem, nincs rá elég idő. – Holt még mindig a személyes teremben van, majd alsó ajkába harap: – Nagy kár.

Alig néhány másodperc telik el, és elérjük a hatvanharmadik emeletet. Az ajtó kinyílik, Holt kilép, otthagy, vissza sem néz, mintha nem is ragadtunk volna egy liftben. Mintha nem mondta volna azt, amit mondott. Tette volna azt, amit tett.

Mégis mi volt ez?

Pislogva lépek ki utána, próbálom összeszedni magam.

– Köszönöm, hogy megmentett – hallom Holt hangját, ahogy egy elegáns férfihoz szól, aki láthatóan az érkezésünkre várt.

Tehát mégis üzent, segítséget kért. Akkor csak szórakozott velem, hogy elüsse az időt?

– Hát itt vagy! – Michael természetesen a lift mellett vár. Valószínűleg az egész estét itt töltötte, és valahányszor a fülkéből nem én léptem ki, megrémült. – Az csak nem… – Pillantása Holt felé vándorol. – Együtt jöttetek a liftben? – Alig tudja palástolni izgalmát. – Tudtál beszélni vele?

Még mindig próbálok magamhoz térni az események után. Pillantásom Holtra tapad, aki a másik férfi után siet, valószínűleg a kijelölt ülőhelyére megy a díjátadón.

– Brystin?

Kényszerítem magam, hogy ismét Michaelre figyeljek.

– Felejtsd el! – terel be Michael a terembe. – Majd később elmondod. Épp időben érkeztél. Mindjárt kezdenek. Egyébként csodálatosan nézel ki. Megérte várnom.

Hálás vagyok, hogy ejti a témát. Nem igazán tudom, mit mondanék, vagy mit felelne Michael. Vagy mit művelne Holttal, ha meg akarna védeni.

Egyvalami azonban biztos: meg kell változtatnom a hozzáállásomat az előléptetéssel kapcsolatban. Mert ebben a tempóban Holt Sebastian elevenen fog felfalni.

MÁSODIK FEJEZET

BRYSTIN

– Mosolyogj! – suttogja Michael. – Egy VIP-személyiség jön felénk!

Ha nem lennék olyan vidám az izgalomtól és a pezsgőtől, talán bosszankodnék. Először is, három óra alatt egyszer sem tűnt el a mosoly az arcomról – sajgó orcám a bizonyíték rá –, másodszor pedig úgy tűnik, hogy mindenki, aki az utóbulin beszélget velünk, VIP-személyiség. Úgy érzem magam, mintha a saját esküvőmön fogadnám a gratulációkat. Egyik igazgató a másik után jön, majd megy, gratulál és nagyon örvend. Testem minden része kimerült.

De amikor felpillantok a felénk lépkedő csoportra, megértem, miért bökött meg Michael, és a maradék bosszúságom is elillan.

– Ó, istenem, hiszen ez Samuel Sebastian!

Alig van időm hivatalos arcot vágni, a kérdéses férfi máris odaér.

– Brystin Shaw – nyújtja felém a kezét Samuel. – Nagyon örvendek. Gratulálok a díjához! Igazán megérdemelte.

Úgy gondolom, hogy az SNC vezetőjét megfelelő módon felkészítették. Túl sok díjat osztottak ki ma este, túl sok kiemelkedő újságírói tevékenységet díjaztak ahhoz, hogy úgy érezzem, segítség nélkül eszébe juthat a nevem. Mégis örömmel hallom, ahogy kimondja. Sok szempontból ez maga a valóra vált álom.

Remélhetőleg elég jó benyomást keltek ahhoz, hogy legközelebb, amikor személyesen találkozunk, ne szoruljon segítségre.

– Enyém a megtiszteltetés, Mr. Sebastian. Megtisztelő egy helyiségben lenni a szakma számos, jeles képviselőjével, és a lista élén természetesen ön áll. Igazán nagy rajongója vagyok!

Samuel egy legyintéssel elintézi bókomat.

– Kérem, szólítson Samuelnek! Még apám sem szólít Mr. Sebastiannak.

Udvariasan felkacagok, és szeretném bemutatni Michaelt, azonban kiderül, hogy ez szükségtelen.

– Michael Endlich. Rég láttam. Jelenleg a New Jersey, most producereként dolgozik, ugye? Sejthettem volna. A műsoron érezhető, hogy ön áll mögötte.

Elönt a féltékenység, ahogy a két férfi kedélyesen elcseveg, úgy érzem, félreállítottak, de aztán emlékeztetem magamat, hogy Michael sokkal hosszabb ideje dolgozik a szakmában, mint én. Korban is közelebb áll Samuelhez, bár ez nem látszik. Samuel úgy fest, mint egy nagypapa, Michaelt őszülő haja különlegessé teszi. Olyan elegáns és fitt, mintha feleolyan idős lenne, és bosszantóan vonzó. Ez a vonzerő, nagy irigységemre, évről évre nő. Ha nem lettem volna mellette végig egész este, biztos vagyok benne, hogy nyüzsögnének körülötte a nők.

Ami azt illeti, a férfiak is.

Külseje mellett karizmatikus egyéniségének és jó üzleti érzékének köszönhető, hogy fontos szakmai kapcsolatokkal rendelkezik. Éppen ezért kötöttem ki mellette: tudtam, hogy Michael nagy dolgokra hivatott. Szerencsés vagyok, hogy engem választott, hogy mellette lehetek.

Mégis nagyon várom azt, amikor már nem ötödik kerék vagyok az ilyen beszélgetéseknél.

Szerencsére nem feledkeznek meg túl hosszú időre rólam.

– Szeretném, ha megismerkednének unokaöcsémmel, Scott-tal – mutat Samuel a mellette álló fiatalemberre. – Meglehetősen újnak számít. Hivatalosan a Public Integrity alelnöke, de ez csak hangzatos megfogalmazása annak, hogy a szakterülete a PR.

Mivel nő vagyok, gyakran lekicsinylem tudásomat és kiemelem gyengeségeimet – ezt születésünk óta belénk nevelték.

– Ó, egek! Remélem, nem az Instagram-fiókom miatt fog megdorgálni!

– Nem az a fajta PR az enyém – nyugtat meg Scott.

– Inkább az, ahol ügyel arra, hogy ne tűnjünk seggfejnek – mondja Samuel.

Újabb kör udvarias nevetés, miközben próbálok valami intelligens vagy szellemes riposztot kitalálni. Általában gyorsabban jár az agyam, de hosszú éjszakám volt, és nem vagyok olyan gyors, mint szeretném.

Michael mindig segítségemre siet, ahogy most is: megszólal, mielőtt a második kör hallgatás kínossá válna.

– Meg kell mondanom, Samuel, az SNC-féle riport a King–Kincaid gazdasági botrányról egészen fenomenális volt! Szívesen dolgoztam volna benne! Igazi bomba volt!

Legszívesebben felpofoznám magamat, hogy nem nekem jutott eszembe szóba hozni. Ez volt az évtized legnagyobb sztorija az SNC részéről. Könnyű diadal lehetett volna, és nem gondoltam rá.

– Az a fiam érdeme volt – jelenti ki Sebastian. – Amikor tavaly kineveztem vezérigazgatónak, közöltem vele, hogy le kell dobnia egy atombombát, és megtette. Bár meg kell mondanom… – meglepődöm, amikor Samuel úgy fordul, hogy engem is lásson – az egyetemi felvételik feltételeiről készített riportja különösen érdekfeszítő volt.

Úgy gondolom, Scott némán pontozza Samuelt azért, hogy visszafordította a beszélgetést a díjam felé. Az egész este célja az, hogy a helyi híradós műsorvezetőket díjazzák, mely maga is egyértelmű PR-fogás. Hogy a kisember is azt érezze, hogy a nagyvállalat része, így azoknak a programoknak, amik mellett az SNC-logó virít, továbbra is magas legyen a nézettségük.

Talán az egész csak a hírverés miatt van, de beválik. Valóban különlegesnek érzem magamat.

– Főleg ahhoz képest, hogy egy helyi csapat rakta össze – szólal meg valaki. – A riport ügyesen csomagolta be a nagy semmit úgy, mintha hírértéke lenne.

Ennyit a méltóságomról.

Michael vigasztalón a hátamra teszi a kezét, ahogy mindannyian megfordulunk, hogy lássuk, ki csatlakozott hozzánk. Bár biztos vagyok benne, hogy az illető a Sebastian család tagja, nem ismerem fel, és láthatóan Michael sem. Olyan fenyegető légkör veszi körül, hogy egész testemben megborzongok, és bár az érzés nagyon más, mint amit a liftben éreztem Holt mellett, biztos vagyok benne, hogy ez a férfi ugyanolyan brutális.

Láthatóan Samuel is bosszús lesz, mert korábbi kedvessége azonnal eltűnik.

– Ne is törődjenek Hunterrel! – mondja feszülten. – Nem az SNC alkalmazottja, ezért nem számít a véleménye.

Az, ahogy Hunter szeme megvillan, arra utal, hogy komoly viszály lehet köztük. Scott megfeszülő álla is erről árulkodik. Sután elmosolyodom, és még Michael sem tudja, hogyan kezelje a kellemetlen helyzetet.

Aztán megérzem. Érzem, hogy mellém érkezik egy nagyon merész, nagyon férfias személyiség. Jelenléte bármilyen helyiséget ural, oda sem kell néznem, már tudom, hogy Holt az. Hirtelen úgy érzem, most egészen más szempontból félemlítenek meg. Nem tudok felé nézni, félek attól, mi ülne ki az arcomra, ha belenéznék a szemébe. Olyan, mintha lenne egy titkunk, de persze nincs, és félek, hogy elárulom. Félek, hogy felemészt.

– Hunter azt nem veszi észre – szólal meg Holt, és dallamos szavait egészen a belső combomon érzem –, ahogy a múltban többször sem, hogy az a riport miért figyelemre érdemes és provokatív munka.

– Holt! – figyelmezteti Scott.

Hunter kapva kap az alkalmon, hogy visszavágjon.

– És te talán tudod?

– Nem itt kellene ezt csinálni – fordul meg kissé Samuel, megpróbálja kizárni Huntert.

Holt azonnal felemeli az egyik kezét, és figyelmet kér.

– Nem, apa. Ez nagyon fontos. Fel kell ismernünk ezen újságírók munkájának a fontosságát. Az általad említett riport az egyetemi felvételi folyamat iránti kiemelkedő bizalomvesztést veszi górcső alá, és bár egy híresség botránya indította el, Brystin ennek ernyője alatt arra invitálta a nézőket, hogy lássanak bele egy korrupt rendszer megtört mélységébe. Ez az igazi hírérték, Hunter. Itt ebben mindenki egyetértene.

– Azonban a New Jersey, most és Brystin riportjának érdekfeszítőbb aspektusa az, hogy ez a hölgy képes nem csupán fenntartani, de felépíteni is a nézettséget egy mindennap adásban lévő kerekasztal-műsorban, mely olyan szociálpolitikai témákat feszeget, amelyek általában nem kerülnek be a szalagcímek közé. Mindezt viccelődés vagy szenzációhajhászás nélkül, és tudjuk, hogy ez manapság szinte lehetetlen. Brystin riportja a munkanélküliekről és az infrastruktúráról a két kedvencem közé tartozik, bár legalább egy tucatot fel tudnék sorolni tőle, miközben kétlem, hogy unokatestvérem bárkit is meg tudna nevezni azon műsorvezetők közül, akiket ma este díjaztunk, ahogy az általuk vezetett műsorokat sem ismeri.

Mivel még mindig nem nézek Holtra, látom, hogy Hunter orrcimpája kitágul.

– Unokatestvér? – tör ki megvető nevetésben Hunter. – Értem.

– Érted? Mert még egyértelműbbé tehetem.

A körülöttem látott reakciókból az a halvány benyomásom támad, hogy Holt bemutatja unokatestvérének középső ujját.

– Ne itt! – ismétli meg Samuel.

Ugyanekkor Scott átkarolja Hunter vállát.

– Figyelj, tesó, akarok valamit kérdezni tőled. Elrabolhatlak egy percre?

Egyértelmű a taktika, hogy kivonja a beszélgetésből Huntert, aki azonban önként vele megy, és mindannyian egyszerre sóhajtanak fel.

Mindannyian, engem kivéve.

Mert Holt még mindig itt van, és a jelenléte olyan, mintha csillagok bujkálnának a bőröm alatt, és testem különféle pontjait bizsergetnék.

Így, hogy unokafivére kikerült a képből, Holt felém fordul, és most muszáj felnéznem. Muszáj ránéznem. Azonnal a szemembe néz, és szívem furcsamód akkorát ugrik a mellkasomban, amire tizenhét éves korom óta nem volt példa.

– Még nem mutattak be minket egymásnak hivatalosan – mondja, ahogy kezébe veszi a kezemet. Hivatalos kézfogás, de mégsem az. Még egy titok, ahogy végigfuttatja hüvelykujját a bőrömön. Úgy érzem, mintha a nyakamat simítaná végig.

– Holt Sebastian.

– Brystin Shaw. – Bár ezt nyilván tudja.

Tudja, és a gondolattól szívem ismét nagyot ugrik.

Tudta a liftben is, vagy azóta állt össze számára a kép? Bárhogy is, ismeri a munkáimat. Vagy nyomozott utánam. Mindenképp tudja, ki vagyok.

Ami a mai este célja volt. Akkor miért vagyok egyszerre rémült és boldog?

– Már ismeritek egymást? – Samuel ismét joviális hangot üt meg, olyan, mint Hunter érkezése előtt volt.

– Együtt jöttünk a liftben. – Holt nem említi, hogy rövid időre bent ragadtunk, és ez valahogy érthető. Újabb titok.

Ahogy eszembe jutnak korábbi szavai, elpirulok.

Azon gondolkoztam, hogy elég hosszú időre ragadunk-e a liftben ahhoz, hogy lehúzzam a ruháján a cipzárt, és kiderítsem, mi van alatta.

Úgy érzem, muszáj mondanom valamit.

– Holt megjegyzést tett a ruhámra.

Jézusom, egy idióta vagyok!

Holt szája sarka kissé felfelé görbül, és csak most jövök rá, hogy még mindig fogja a kezemet.

– Igen. Nagyon bájos a ruhája.

– Meglehetősen – helyesel Samuel, aki most néz meg magának először.

– Az a ruha! – cicceg helytelenítőn Michael. Felidézi, ki választotta, ki fizette ki.

Elengedem Holt kezét, és kezemet Michael vállára helyezem.

– Ismeri Michael Endlichet, a produceremet?

– Aki egyben a férje is. – Ahogy Michael kezet nyújt Holtnak, szabad kezével birtoklón átkarol. Különös gesztus ez tőle. Ő volt az, aki úgy döntött, nem kell jegygyűrűt viselnünk. Általában én szoktam az ő keze után nyúlni, hogy megmutassam az embereknek, hogy Michael az enyém.

Akár féltékenység, akár védelmező férji kötelesség az oka egy láthatóan ragadozó típusú férfi közelében, hálás vagyok érte.

Különös módon azonban úgy érzem, hogy Holt, aki a munkámat vette védelmébe, jobban megvéd, mint Michael birtokló gesztusa.

Ha Holtot meglepi a felfedezés, hogy férjnél vagyok, nem mutatja.

– Ön dolgozott szabadúszóként már az SNC-nél, ugye, Michael? Apám említette, hogy szeretné, ha ismét nekünk dolgozna.

– Így van – helyesel Samuel. – Esetleg átgondolhatná, hogy van-e kedve újra együttműködni.

Szinte érzem, ahogy Michael teste vibrálni kezd, és egy borzalmas pillanatig azon tűnődöm, hogy elfelejti-e, hogy egy csapat vagyunk, és hátrahagy.

De természetesen nem felejti el.

– Nagyon örülnék neki. De manapság a feleségem és én elválaszthatatlanok vagyunk.

– Ó, nos… persze. Ez érthető. – Samuel máris leír minket. Mindig a férfiakat akarják. A nők csak a plusz súlyt jelentik. Érthetetlen módon bűntudatom támad, összeszorítom a szám, hogy ne mondjak valami ostobaságot, és hagyjam, hogy Michael szabadon tárgyaljon nélkülem.

De talán így kell bejutnom a belső körbe. Hadd tapossa ki Michael az utat!

Mielőtt bármilyen impulzív döntés hoznék, Holt szólal meg:

– Várj, apa! Van valami ötlete, Michael?

– Igen, van.

Michael szavai egy pillanatra meghazudtolják a késő éjszakai beszélgetéseket az asztalnál, az órákon át tartó, közös ötletbörzéket.

De aztán helyesbít.

– Vagyis közös ötletünk van. Brystinnek és nekem. Szívesen egyeztetnénk róla.

És tessék, itt van. Itt a nagy lehetőség. Az, amiért összeházasodtunk, amiben mindig is reménykedtünk. Egész házasságunk a közös ambíciónkon nyugszik, azon, hogy közösen többre jutunk, mint egyedül.

Most mindjárt meglátjuk, hogy kifizetődik-e az ötlet.

Holt vár egy pillanatot, mintha átgondolná. Végig Michaelt nézi, de érzem, hogy titkon úgy mér végig tetőtől talpig, ahogy a liftben is.

Ez elég letaglózó, így közelebb lépek, Michael ölelésébe, mintha megvédene.

– Jövő hétvégén vendégeket várok a vidéki házamban – mondja végül Holt. – Amolyan kreatív elvonulásra. Örülnék, ha csatlakozna.

Samuel helyeslőn bólint.

– Kiváló ötlet.

Holt meghívása nem nekem szól, és bár szinte hallom Zully szavait, ahogy arra ösztökél, hogy álljak ki magamért és dolgozzam be magamat közéjük, hallgatok, és hagyom, hogy Michael elfogadja.

De aztán Holt pillantása ismét felém fordul. Úgy érzem, mintha egy spotlámpával világítanának rám, egyszerre ér felkészületlenül és lobbant fel.

– Ez elég idő, hogy szerezzenek egy helyettest a műsorba? – kérdi Holt.

– Ó, én is? Nekem is szól a meghívás? – Úgy beszélek, mint egy idióta, ami semmi ahhoz képest, ahogy érzem magam.

– Gondolom, így értette azt, hogy elválaszthatatlanok?

Van valami kihívó a kérdésben. Eltűnődöm, hogy valami más állhat-e mögötte, valami, amire nem tudok mit felelni. Amire nagyon is helyesen akarok válaszolni.

– Igen, több mint elegendő – feleli Michael helyettem, mert ő nem idióta, nem hat rá a kékesszürke, spotlámpaszerű szempár.

– Jó. Pénteken küldök egy kocsit. – Holt apjához fordul, ezzel a mozdulatával elbocsát minket. – Ismered már Camdenéket? Bemutatlak.

Ezzel elmennek.

– Tetszel neki – néz utánuk Michael.

Nem tudom, mi a rosszabb. Hogy igaza van, vagy hogy tetszik nekem?

* * *

Amint belépünk a lakásunkba, lerúgom a cipőmet. Így, hogy szabad a lábam, fáradtságom már nem írja felül izgalmamat, és úgy érzem, mintha felhőkön lépkednék.

– Nyilván már a liftben tudta, ki vagy. – Michael majdnem ugyanolyan izgatott, mint én. – Azok a műsorok, amiket említett, nem szerepeltek a díjátadón levetített ismertetőben.

– Nem úgy tűnt, mintha felismert volna. Talán valaki később megmondta, ki vagyok. – Hajítom táskámat az előszobaszekrényre, és magammal viszem a telefonomat. A konyhában felülök egy bárszékre, és elveszek egy banánt.

Michael utánam jön.

– Túlságosan ismerte a munkásságodat. Tudta, ki vagy.

Felnézek a banán hámozásából.

– Talán.

Ha Holt tudta, ki vagyok, az megváltoztatja azt a pillanatot a liftben. Nem mondott volna ilyesmit annak, akiről tudja, hogy az egyik csatornájánál dolgozik, nem?

Azt hiszem, ez ugyanolyan őrültség, mintha úgy mondta volna, hogy vadidegen vagyok.

Nem őrültség – sértés. A sértés szóba kapaszkodom, bár legbelül semmi ilyesmit nem éreztem.

– A lényeg az… – szólal meg Michael.

Közbeszólok, mert pontosan tudom, mit akar mondani.

– A lényeg az, hogy bent vagyunk.

– Bent vagyunk! – vigyorodik el Michael. Majd hozzá egyáltalán nem illő módon a levegőbe öklözik. – Bassza meg, ez az!

Felnevetek és megnézem a telefonon az imént érkező üzenetet.

Ne hülyülj, nem mondhatta!

Természetesen Zullynak részletesen megírtam a liftben történteket. Vannak férjek és vannak legjobb barátnők. Aki nem ismeri a különbséget, annak nem volt még egyszerre férje és legjobb barátnője.

De igen!

Nem is tudom eldönteni, hogy ez agressziónak számít-e, vagy sem. Mondd, hogy szexi volt!

Azt hiszem, agresszió, de zsigerből felelek. Vagy inkább kicsit lejjebbről.

Bugyinedvesítően szexi volt.

Elakad a lélegzetem, ahogy eszembe jut, és ismét ostoba, szerelmes kislány módjára összeszorul a gyomrom.

Mondtam, hogy zseni vagyok!

– Zully az? Úgy gondolja, övé az érdem? – Vesz elő Michael egy sört a hűtőből. Szakmailag a topon van, kifinomult italokat fogyaszt, otthon azonban lazábban viselkedik. – Ez nem Zully érdeme volt. Hanem teljes mértékben a tiéd.

– És a tiéd – mondom, ahogy újabb üzenetet írok Zullynak.

Szerintem a ruha volt az oka.

Michael ugyanakkor szólal meg.

– Szerintem a ruha volt az oka.

Felnézek rá, érzem, hogy hangja túlfűtötten cseng. Nem gyújtja meg bennem ugyanazt a lángot, amit egy dögös, befolyásos férfi döbbenetes közeledése, de jó ideje együtt vagyunk. Ismerős, ahogy rám néz. Kényelmes.

És még mindig hatásos.

Főleg így, hogy ilyen izgalmas volt az este.

Összeszorítom a combomat, élvezem lábam közt a bizsergést.

– Jól nézel ki ma este. A klasszikus szmokingodban. Tudod, hogy szeretem, ha elegáns vagy.

Michael szeme elsötétül, lustán rám mosolyog. De aztán elkomolyodik.

– Az a ruha figyelemfelkeltő, de nem tartja meg a figyelmet. Mi jók vagyunk együtt, Brystin. Ezért fogunk bejutni a belső körbe. Megdolgoztál érte. Megdolgoztunk érte. Megérdemeljük.

Kicsit elködösül a tekintetem, eszembe jut a kemény munka, amit beletettünk, hogy eljussunk ide.

Visszafordulok a telefonomhoz, próbálom elfojtani az érzések kavalkádját, és beleharapok a banánba. Eddig túl ideges voltam ahhoz, hogy egyek, de most éhen halok, így rávetem magamat a banánra, míg elolvasom Zully utolsó néhány üzenetét.

Te voltál az, aki felvetted azt a ruhát. Ismerlek. Légy óvatos, csajszi!

Az, hogy olyan barátom van, aki ilyen jól ismer, egyszerre a legjobb és a legrosszabb. Zully szerint még mindig az a huszonöt éves lány vagyok, aki beleszeretett egy nála húsz évvel idősebb paliba, egy olyan férfiba, aki következetesen nem hisz a szerelemben. Így volt. Én voltam az a lány.

De Michael hisz a partneri kapcsolatban és a politikában, és amikor a házasságot javasoltam, pontosan tudtam, hogy itt szó sincs szerelemről.

Most harminchárom éves vagyok. Már nem az a lány vagyok.

Nem akarom megvédeni magam, leteszem telefont, és ugyanazt a forróságot sugárzom Michael felé, amit ő felém, ahogy beleharapok a gyümölcsbe.

– Elég szuggesztíven eszed azt a banánt. – Kerüli meg Michael a pultot, leteszi a sörét és hátulról átkarol. – Ne ünnepeljünk a hálószobában?

Vagyis az én hálószobámban, mert az övében sosem szexelünk. A nyitott házasság ellenére nem szeretem más nők bizonyítékát látni az otthonomban.

De Michaelt szeretem a hálószobámban látni, ami Zully szerint annak a bizonyítéka, hogy még mindig szerelmesebb vagyok belé, mint kellene.

Szerintem annak a bizonyítéka, hogy élvezem a szexet a férjemmel. Ez olyan nagy bűn?

Michael keze becsúszik ruhám dekoltázsába, megsimogatja a mellemet, mire halkan felnyögök. Hátamat ívbe feszítem, megcsókolom, ő pedig sürgetőn viszonozza a csókot. Érzem a hátamon, hogy a farka keményen ágaskodik, és tekintve, hogy milyen zsongító volt az este, könnyedén el tudom képzelni, hogy el sem érünk az ágyig.

Azonban amikor vetkőztetni kezd, sürgetem, hogy menjünk a szobámba. A redőnyt már lehúztuk, és bár Michael testén igencsak van mit nézni, ma este inkább sötétségre vágyom. A sötétben újra át tudom élni a mai este izgalmát. A sötétben elképzelem, ahogy egy másik kéz húzza le ruhámon a cipzárt. Egy másik száj forró lehelete csiklandozza a nyakamat.

Egy másik farok csusszan a puncimba, és amikor elélvezek, egy kékesszürke szempár figyel, ahogy porrá omlok.