A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Douglas Stuart: Young Mungo

Picador, London, 2022

Copyright © 2022 by Douglas Stuart

Fordította Csordás Gábor

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Csordás Gábor, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Kyle Thompson

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekönyv.hu

ISBN 978-963-355-950-5

Alexandernek

és Glasgow minden kedves fiának

A következő május

Egy

Ahogy a sarokhoz közeledtek, Mungo megállt, és lerázta a férfi karját a válláról. Olyan határozott mozdulattal, amely mindenkit meglepett. Hátrafordult, fölsandított a bérlakásra, és a szemhéja rángani kezdett, ami az egyik ideges szokása volt. Az anyja figyelte a búzakalászmintás tüllfüggöny mögül, és igyekezett meggyőzni magát, hogy ez a rángás boldog kacsintás, afféle morzeüzenet, miszerint minden rendben lesz. REMEK. A kisebbik fia ilyen. Mosolyog, még ha nincs is kedve. Bármit megtenne, csak hogy mások jobban érezzék magukat.

Ma-Mau félrehúzta a függönyt, és az ablakpárkányra könyökölt, mint a társaságot kereső asszonyok. A kezében tartott teásbögrét gyöngyházrózsaszín körmével kocogtatta. Azért választotta ezt a színt, hogy az ujjai frissebbnek tűnjenek, mert ha a keze fiatalabbnak látszik, akkor talán az arca, az egész valója is. Ahogy lenézett rá, Mungo megint visszafordult, mintha hazafelé indulna. Festett körmeit billegetve hessegette. Menj!

A fiú kicsit megbotlott, a hátizsák megbillent a hátán. Nem tudta, mit kellene magával vinnie, figyelmetlenül, értelmetlenül rakta tele: egy túl nagy Fair Isle pulóver, filteres tea, a szamárfüles vázlatfüzete, egy társasjáték és néhány megkezdett tubus bőrápoló krém. De most úgy megingott a sarkon, mintha a hátizsák akarná az árokba rántani. Pedig Ma-Mau tudta, hogy nem nehéz. Tudta, hogy a csontjai váltak holtsúllyá a fiú számára.

Az egész az ő javát szolgálja, mégis van képe fájdalmas pofát vágni. Túl meleg van a hülyeségeihez. Az idegeire megy. Menj! – tagolta ismét hangtalanul, és kortyolt a hideg teából.

A két férfi a kanyarban álldogált. Egymásra néztek, sóhajtoztak és vigyorogtak, aztán letették a hátizsákjukat, és rágyújtottak. Ma-Mau biztos volt benne, alig várják, hogy mehessenek – ezek a keskeny utcák nem kedvelték az idegen alakokat –, és látta, nehezen állják meg, hogy ne sürgessék a fiát. Elég eszük volt, hogy ne erősködjenek Mungóval ilyen közel az otthonához, ahol még megléphetne. Résnyire húzott szemmel figyelték, várták, mit fog tenni, miközben a nadrágzsebükben motoszkálva próbálták a herezacskójukat elválasztani a combjuktól. Fülledt és párás lesz a nap. A fiatalabbik férfi játszott magával. Ma-Mau megnyalta a felső fogsorát.

Mungo fölemelte a kezét, hogy integessen az ablak felé, de Ma-Mau mogorván nézett le rá. Észrevehette, hogy szigorú lett az arckifejezése, vagy talán ő is gyerekesnek találta az integetés gondolatát, mert félbehagyta a mozdulatot, és a levegőbe markolt, ami olyan volt, mintha épp vízbe fulladna.

A lifegő sortjában és a túl nagy anorákjában úgy nézett ki, mint egy levetett ruhákba öltöztetett lelenc. De ahogy a hajfürtjeit elsimította az arcából, Ma-Mau látta, hogy megfeszül az álla, és eszébe jutott, milyen elszánt fiatalember lett belőle. Megint megkocogtatta az üveget. Ne nézz ilyen morcosan.

A fiatalabbik férfi odalépett, és a karját Mungo vállára tette. Mungo összerezzent a súlyától. Ma-Mau látta, hogy megvakarja az oldalát, és eszébe jutottak az érzékeny, lila horzsolások a bordái fölött. Megkocogtatta az üveget. Ó, az istenit, menjél már! A fia erre lesütötte a szemét, és hagyta, hogy elvezessék. A férfiak nevettek, és a hátát veregették. Jó fiú. Derék fiú!

Ma-Mau nem volt vallásos, de az ég felé emelve billegette rózsaszín körmeit, és azt kiáltotta, halleluja. Kiöntötte a teáját a kiszáradt cserepes zöldikére, megtöltötte a bögréjét likőrborral, fölcsavarta a zenét, és lerúgta a cipőjét.

A három utazó városi busszal ment a Sauchiehall Streetig. Ritka hőség borult Glasgow-ra, derékig meztelen, rózsaszínre sült, hangoskodó férfiakkal szemben kellett tülekedniük. A városi padokat vastag karú nagymamák szállták meg, takaros kalapkákat és gyapjúkabátot viseltek, felső ajkuk vadul verejtékezett. Miközben ragacsos kölykeik az utcán ugrándoztak, az asszonyok fejüket telt mellükre ejtve szunyókáltak a hőségben. Mungót a bérházak galambjaira emlékeztették, a nagy, lusta tubikra a félig hunyt szemeikkel és nyaktollaikba süppedő fejükkel.

Az utcazenészek lármája egy próbát tartó orániai zenekar csinnadrattájával versengve verte föl a várost. Az orániaiak fuvoláinak édes trillázása énekesmadarak csiripeléseként hangzott, a lambeg dob súlyos dübögése kísérte. A zene annyira szívhez szóló volt, hogy egy idősebb, finom megjelenésű úriember elábrándozva nagy, harmatos könnycseppeket ejtett. Mungo igyekezett nem megbámulni a nyilvánosan síró férfit. Nem lehetett biztos benne, hogy bánat vagy büszkeség fakasztotta könnyekre. Kabátujjából drága óraszíj csillant elő, és Mungo más információkra támaszkodva úgy gondolta, túl feltűnő, túl hivalkodó darab ahhoz, hogy egy katolikushoz tartozhasson.

A férfiak vánszorogtak a napsütésben. Egy csomó vékony műanyag szatyor, egy horgászholmival megrakott táska és egy kempinghátizsák húzta a vállukat. Mungo hallotta, hogy szomjúságról panaszkodnak. Csak egy órája ismerte őket, de ezt már többször említették. Úgy tűnt, mindig szomjasak.

– Megdöglök egy italért – mondta az öregebb.

Már céklavörös volt a vastag, túl meleg tweedöltönyében. A másik nem törődött vele. Szétvetett lábbal járt, mintha a túl szűk farmer vágná a combhajlatát.

A buszállomásra kísérték a fiút, és aprópénzt csörgetve fölszálltak egy távolsági buszra, amelyik Glasgow-ból északra, Dumbarton zöld dombjai felé tartott.

Mire átverekedték magukat a hátsó műanyag ülésekig, a férfiak verejtékeztek, és alig kaptak levegőt. Mungo közöttük ült, és igyekezett a lehető legkisebbre összehúzni magát. Amikor valamelyik kinézett az ablakon, oldalról szemügyre vette az arcát. Amikor feléje fordultak, úgy tett, mintha a másik oldali ablak érdekelné, és igyekezett nem nézni a szemükbe.

Az állát leszorította a mellkasára, és igyekezett megállítani az arcát hatalmába kerítő ideges rángást, miközben az elsuhanó szürke várost nézte. Tudta, hogy megint csinálja azt a dolgot, az orrát ráncolja, pislog, és olyan képet vág, mintha tüsszenteni akarna, ami sohasem következik be. Érezte, hogy az öregebb férfi tekintete rászegeződik.

– Nem is emlékszek, mikor vótam kint utoljára a városból.

A férfi hangja reszelős volt, mintha száraz pirítóssal lenne tele a szája. Időnként a mondat közepén vett levegőt, meg-megtorpanva, mintha minden egyes szava az utolsó lenne, amit ki tudott préselni magából. Mungo próbált rámosolyogni, de volt valami görényszerű a férfi arcában, amitől nehéz volt a szemébe nézni.

Az öltönyös idegen visszafordult az ablak felé, és Mungo az alkalmat kihasználva tetőtől talpig végigmérte. Szögletes termetű volt, az ötvenes évei végén vagy a hatvanasok elején járt, de ezek nyilvánvalóan nehéz évek voltak. Mungo látta már ezt a típust. A telepen kívüli fiatal protestáns huligánok gyakran kötöttek bele a hozzá hasonlókba, a munkáskocsmák előtt körülfogták a fecsegő részegeket, gúnyolódva kísérték őket a gyorsétkezdéig, és lecsaptak rájuk, miközben utolsó érméik kipotyogtak szakadt zsebükből. A férfi fonnyadt volt az összevissza evéstől és a kemény italozástól. Az arcán túl sok volt a bőr a túl kevés húshoz, sárga és ráncos volt, mint egy túlérett alma.

A férfi rongyos zakója nem illett öltönynadrágjához, amely térdben megereszkedett, mint a kinyúlt bőr. A zakó alatt egy South Side-i vízvezeték-szerelőt reklámozó trikót viselt, nyakrésze szakadtan elvált a mellrésztől. Mungo gyanította, hogy ez lehet az összes ruhája; áporodott szaga volt, mintha télen-nyáron ezt viselné.

Mungo furcsa módon megsajnálta. A férfi enyhén reszketett. A napsütéstől elzárva, a sötét kocsmákban töltött évektől olyan idegesen reagált, mint egy hóba kizavart szalonkutya, kicsi, szúrós szeme és hosszú, meg-megránduló végtagjai is egy megkínzott kutyához tették hasonlatossá. Úgy festett, mint aki mindjárt elinal.

Amikor az utolsó magasházak eltűntek a szemük elől, az öltönyös férfi valami halk hangot hallatott, amely az üres levegőt betöltve mintha beszélgetésre szólította volna fel őket. Mungo a mellkasára szegezte az állát, és nem szólt semmit. A fiatalabbik férfi a tökét vakarta. Mungo a szeme sarkából figyelte.

Ez a férfi húsz-egynéhány évesnek látszott. Indigókék farmert viselt, nadrágszíját a derékrész alatt hordta, hogy látható legyen a büszke Armani cégjelzés. Jóképű volt – vagy egykor nem állhatott messze ettől –, de már valami romlottság érződött rajta, mint mikor a jó tőkehúst kint felejtik. A hőség ellenére puffos pilótadzsekit viselt. Amikor levette, Mungo látta, hogy a karján kötélszerűen feszülnek az izmok, ami nehéz munkára vagy verekedéssel töltött évekre vallott, esetleg mindkettőre.

A haja kurtára volt nyírva. Elöl egy zselézett vonalban a homlokába fésülve fűrészfogakat formált, mintha cakkos ollóval vágták volna. Mungo az ökle megviselt bőrére nézett. Mézszínű volt, ami skótoknál ritka; a családja talán olasz vagy spanyol krumplisütő volt, mint a fekete írek.

De amikor tompa torokhangú glasgow-i kiejtéssel azt mondta: „uhh, nem kéne törőnnyi az öreg Szent Kristóffal”, minden regényesség szertefoszlott. Beszéd közben nem nézett egyikükre sem.

– A lónak a valagát untassa.

Mungo törhette a fejét, mit akar a buszon Szent Kristóffal, miközben a másik férfi nekiállt az orrát piszkálni. Ahogy a kisujja az orrlyuka belsejét kurkászta, Mungo észrevette, hogy mindegyik ujján fémpénzből készült gyűrűt visel, alkarján pedig egymásba fonódó tetoválások kígyóznak. Az egész embert szavak fedték: a mellkasán, a cipőjén, a farmerjén lévő cégjelzésektől a bőréig. Nők és bandák nevét rótta varrótűvel a húsába: Sandra, Jackie, RFC, The Mad Squad. A kék irodai tinta itt-ott elhalványult, szétfolyt a bőr alatt, mint a vízfesték, és csinos, ibolyaszínű árnyalatot adott neki. Mungo figyelmesen olvasta a karját. Amennyit csak bírt, megjegyzett belőle.

Szent Kristóf benyúlt az egyik reklámszatyorba, és ravaszul hunyorítva kivett belőle fél tucat Tennent’s Super dobozos sört. Apró szemét a buszsofőr tarkójára szegezve letépett két dobozt a csomagról, megkínálta vele a fiút és a tetovált férfit. Mungo a fejét rázta, de a fiatalabbik férfi hálás mordulással elvett egy dobozt. Felnyitotta, és száját a kibuggyanó habra tapasztotta. Három hatalmas korttyal kiitta.

Szent Kristóf olvashatott a fiú gondolataiban, mert azt mondta:

– Azért hívnak engem Szent Kristófnak, mert a piások gyűlésére járok a Hope Streetre minden szombaton. Én vagyok a Szombat Kristóf, hogy ne tévesszenek össze a castlemilki Chrisszel vagy Répafejű Pici Chrisszel. – Hörpintett egyet, és Mungo figyelte, hogyan küzd a gégéje, hogy elég sört befogadjon. – Szomba-T Kristóf, érted?

Mungo hallott már valami ilyesmiről. Ma-Maut is Ma Maureenként ismerték. Így keresték más alkoholisták, amikor ő vette fel a folyosón a telefont. A telefonálók biztosak akartak lenni, hogy nem a „millerstoni Maureen” vagy a „milki Kicsi Mau” számát tárcsázták véletlenül. Ezek a finom megkülönböztetések számítottak, ha tiszteletben akarták tartani az anonimitás szabályait.

– Néha annyira rám jön, hogy elmennék már a szerda esti gyűlésre is. De hát nem lehet – vágott bánatos képet Szent Kristóf. – Érted, hogy gondolom?

Mungónak nagy erőfeszítésébe került, hogy megértse, mit akarnak valójában az emberek. Ma-Mau és Jodie, a nővére mindig ezzel gyötörte. Szemlátomást némi különbség lehetett aközött, amit valaki mondott, és amit az embernek értenie kellett. Jodie azt mondta, hiszékeny. Ma-Mau azt mondta, szerette volna fineszesebbre nevelni, hogy senki se csinálhasson ilyen könnyen bolondot belőle. Vicces volt, hogy azért elégedetlenek vele, mert becsületes, és másokat is annak tart. Az emberek játszmáitól sajgott a szíve.

Szent Kristóf végzett a sörével, és Mungo azt mondta neki:

– Talán egyszerűen el kéne mennie szerdán is. Úgy értem, ha tényleg szüksége van rá.

– Ja, de bírom, hogy így hívnak. – Benyúlt a trikójába, és előhúzta a szentet ábrázoló kis ónérmét. Himlőhelyes orrával rámutatott: – Szent Kristóf. A legklasszabb, amit valaha is mondtak rólunk.

– Nem adhatná meg egyszerűen a rendes nevét?

– Az nem lenne túl anonim, vagy igen? – szólt közbe a tetovált férfi. – Miután kirakod a beledet, és hagyod, hogy mindenki megismerje a démonaidat, képesek lennének kivinni a nevedet az utcára.

Mungo nagyon jól tudta, hogy az embereknek vannak démonaik. Ma-Maué mindig megjelent, valahányszor az asszony egy italért cirkuszolt. Egy lapos, angolnaszerű kígyó volt a démona, olyan állkapoccsal és mélyen ülő szemmel, mint egy menyété, és olyan fénytelen bundával, mint egy rühes patkányé. Egy fortélyos valami egy láncpórázon, amelyik rángatta, és olyan dolgok felé vonszolta, amiket kerülnie kellett volna. Falánk volt, és ravasz. Képes volt aludni, megvárni, míg a gyerekek elindulnak az iskolába, búcsúzóul megcsókolják az anyjukat, aztán nekiesett Ma-Maunak, és úgy fojtogatta, mint egy reszkető egeret. Máskor meg összegömbölyödött benne, és súlyosan a szívére nehezedett. A démon mindig ott volt, közvetlenül a felszín alatt, még a jó napokon is.

Azokon a napokon, amikor ivásnak adta a fejét, a démon egy időre képes volt nyugton maradni. De néha Ma-Mau olyan messzire ment az ivásban, hogy teljesen más asszony, teljesen más teremtmény lett belőle. Az első jel az volt, hogy a bőre laza lett, mintha az igazi arca félrecsúszott volna, megmutatva az idegen asszonyt, aki alatta lapult. Mungo a bátyjával meg a nővérével Krumplirémnek nevezte ezt a laza változatot, olyan volt, mint egy szívtelen, tántorgó madárijesztő. A gyerekei hiába halmozták el a szeretetükkel, vagy próbálták támogatni és összekanalazni, elnyelte minden gondoskodásukat és figyelmüket, és ugyanolyan üres maradt, mint azelőtt.

Amikor a Krumplirém beszélt, az alsó ajka lefittyedt, és a nyelve mocskosan, buján forgott a szájában, mintha szeretne nagyon csúnyán megnyalni valamit. A Krumplirém mindig arra gyanakodott, hogy kihagyták valamiből, hogy valami izgalmas zajlik mindjárt a sarkon túl vagy a szomszéd utcában elrejtve. Amikor ezt érezte, nekiment a gyerekeinek, és elhessegette őket, mintha szürke kis madarak lennének. A Krumplirém hitt abban, hogy a jobb dolgok, a ragyogóbb fények, a nagyobb nevetések mindig azoknak az asszonyoknak jutnak, akiknek nincsenek gyerekeik.

A Krumplirém a véletlenül útjába akadó asszonyok legjobb barátnője lett, és egy fél üveg Black & White whisky mellett képes volt kibeszélni legféltettebb titkait, aztán sértve érezte magát, ha az új barátnők nem tanúsítottak ugyanilyen mély érzelmeket. Amire aztán összevesztek, és végigvonszolta őket a szőnyegen, és le a lépcsőn, vagy azok őt. Reggel aztán Mungo illatos hajcsomókat talált a folyosón, mint szalmát egy leégett madárijesztőből, életre keltette őket a bejárati ajtó alatt behúzó levegő. Ő vagy Jodie feltakarította a szőnyegkefével, és nem beszéltek róla többet.

Jodie hasította ketté az anyjukat. A hideg reggeli fényben ez segített Mungónak megbocsátani, ha Ma-Mau az italtól bosszúszomjas és undok lett.

– Ez nem Ma-Mau volt – kiáltotta Jodie, amikor az anyja bezárta őt a ruhaszárító szekrénybe –, csak az a szörnyű, öreg Krumplirém, de most már elaludt.

Mungo tudta, milyenek a démonok. Miközben a busz észak felé gurult, nyugodtan ült, és a magáéra gondolt.

– Jó lenne, ha ez a sofőr igyekezne, baszki – mondta a tetovált férfi.

Lenyúlt a lába közé állított hátizsákba, amelynek vászonhevederét rikító színű kürtök díszítették. A horgászzsinórtekercsek között kotorászva egy zacskó dohányt bányászott elő. Vastag cigarettát sodort, nyelve végigsiklott a papíron. Nagyot slukkolt, aztán a füstöt az üres sörösdobozába fújta. Begörbített tenyerét a szájára tapasztotta, mintha pókot fogott volna, de a cigarettaszag hamarosan az egész buszt belengte. Néhány utas hátrafordult, és a hátsó üléseket fürkészte. Mungo szelíden mosolyogva áthajolt előtte, és felpattintotta a kisablak zárját.

– Cigizel? – kérdezte a férfi, mohón szíva a füstöt.

A szeme elképesztően zöld volt, itt-ott elszórt aranyszínű pettyekkel.

– Nem.

– Jóvan. – Megint teleszívta a tüdejét. – A te bajod.

Szent Kristóf kinyújtotta reszkető kezét, és a tetovált férfi kelletlenül átengedte a cigarettáját. Szent Kristóf pattanásig teliszívta a tüdejét. Száraz ajka odaragadt a papírhoz. A tetovált férfi a vállával meglökte Mungót.

– A cimboráim Gallowgate-nek hívnak, mert odavalósi vagyok. – Megigazgatta a pénzgyűrűit, és a mit sem sejtő buszsofőr felé biccentett. – Ideges kis fickó vagy, mi? Ne aggódj. Ha egy mukkot szól, kap egyet tőlem, baszki.

Szent Kristóf addig szívta a csikket, míg égetni nem kezdte az ujját.

– Szereted a halat?

– Nem tudom. – Mungo örömmel látta, hogy a cigarettának vége. – Még soha nem pecáztam.

– Ott, ahová megyünk, foghatsz csukát, angolnát, pöttyös pisztrángot – mondta Gallowgate. – Egész hétvégén pecázhatsz, és senki sem kéri tőled a horgászengedélyt. Sehol egy lélek húsz, negyven mérföldes körzetben.

Szent Kristóf egyetértően bólintott.

– Ja. Olyan közel van az éghez, hogy három busz kell, míg odajutsz.

– Négy – helyesbített Gallowgate –, négy busz.

A távolság hallatán Mungo úgy érezte, süllyed.

– Megeszik a halakat?

– A mérettől függ – mondta Gallowgate. – Ívási időszakban annyit foghatsz, hogy egy nagy mélyhűtő kell a tárolásához. A mamádnak van egy nagy mélyhűtője?

Mungo megrázta a fejét. Ma-Mau apró hűtődobozára gondolt, amelyet vastagon belepett a jég. Arra gondolt, vajon örülne-e egy kövér pöttyös pisztrángnak, de kételkedett benne. Úgy tűnt, nem örül semminek, amit ő csinál. Az utóbbi időben szívidegességet okozott neki, ezt onnan tudta, hogy mondta. Igyekezett nem nevetni, amikor Ma-Mau ezt mondta, de csak úgy tudta elképzelni, hogy a szíve egy nappaliban járkál a mellkasában, és egy fehér zsebkendőt gyűröget idegesen. Jodie akkor az égre nézett, és azt mondta:

– De most komolyan, Maureen. Van neked szíved egyáltalán?

Mungo az arcát csipkedte, miközben a busz elhagyta Dumbartont, és föltűntek a Loch Lomond okkerszínű partfalai. Emlékezett Ma-Mau súlyos szavaira. Tudta, miért van itt; a saját hibájából.

– Egyébként hány éves vagy? – kérdezte Gallowgate.

– Tizenöt.

Mungo igyekezett teljes hosszában kihúzni magát, de a bordái még fájtak, és az ócska busz borzasztóan rázott. A magassága a korának megfelelő volt, az osztályban utolsóként kezdett megnyúlni. Hamish, a bátyja szerette megfogni az állát, és a fény felé fordítani az arcát. Látni akarta a felső ajkán serkenő finom pihét, ahogy a kertészek ellenőrzik a zsenge vetést. Aztán ráfújt, csak hogy piszkálja Mungót. Aki nem volt különösen magas, de így is magasabb volt Hamishnél. Hamish ezt utálta.

Szent Kristóf odanyúlt, és hosszú ujjaival átfogta a fiú csuklóját.

– Elég kicsi vagy. Legföljebb tizenkettőnek, tizenháromnak mondtalak volna.

– Ó, már majdnem férfi – tette a fiú vállára egyik teleírt karját Gallowgate. – Ravaszkás pillantást váltott a barátjával. – A tököd leszállt már, Mungo?

Mungo nem felelt. Csak ott lógott ráncosan és céltalanul. Ha leszáll, hova száll le?

– Érted, a zacskódba? – bökte meg kissé Gallowgate a fiú ágyékát.

– Nem tudom – hajolt előre Mungo védekezésül.

A férfiak összenevettek, Mungo próbált csatlakozni hozzájuk, de erőltetett nevetés volt, fél ütem késéssel. Szent Kristófot száraz köhögés fogta el, és Gallowgate megvetően az ablak felé fordult.

– Vigyázunk rád, Mungo – mondta –, ne aggódj. Sokat fogunk nevetni, és friss halat viszel haza a mamádnak.

Mungo a sajgó heréjét tapogatta. Megint Ma-Mau ideges szívére gondolt.

– Ja. A mamád egy rendes nő. Nem sok ilyen maradt. – Gallowgate a száraz bőrt rágta le a mutatóujjáról, és a padlóra köpte. Hirtelen abbahagyta. – Megnézhetem? – Mielőtt Mungo tiltakozhatott volna, megragadta az anorákja alját. Kezdte fölemelni, nekiállt levetkőztetni a fiút. – Hadd lássunk egy kicsikét.

Mungo fölemelte a karját, és hagyta, hogy a férfi lehúzza róla az anorákot, amelynek műanyag szövete már eltakarta az arcát, és mindent nyugalmas kék fénybe borított. Nem látott semmit, de hallotta a férfiakat és szaggatott lélegzetvételüket. Egy szomorú belégzés, szünet, aztán egy sóhaj. Gallowgate ujja hegye nyálas volt ott, ahol rágta. Rányomta a feketedő horzsolásra Mungo mellkasán, és Mungo érezte, hogy a szegycsontjától elindul az alsó bordái ívén, mintha egy térkép vonalait követné. Gallowgate megbökte a bordáit, aztán mintha a puhaságukat vizsgálná, ujját a horzsolásokba dugta. Mungo nyöszörgött, és elrántotta magát. Visszahúzta magára az anorákot, biztosra vette, hogy lángol az arca. Gallowgate a fejét csóválta.

– Csúnya ügy. Az anyád elmesélte nekünk, milyen bajba keveredtél azzal a koszos ír szarházival. A katolikusok, ember. Alamuszi macskák.

Mungo egy ideje próbált nem gondolni erre.

– Ne aggódj – vigyorgott Gallowgate. – Jó messze megyünk a teleptől. Igazi fiús hétvégét rendezünk. Férfit csinálunk belőled, érted?