Írta: Ana Huang

A mű eredeti címe: If Love Had a Price

Fordította: Kopp Lukács

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektor: Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ana Huang

© Kopp Lukács

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: Emily Wittig

Borítóképek: Andrew Zarivny / Shutterstock

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 690 177 6 (epub), kiadói kód: MX-3107e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Lejátszási lista

„Price Tag” – Jessie J ft. B.o.B.

„California Gurls” – Katy Perry

„Billionaire” – Travie McCoy ft. Bruno Mars

„Heart Attack” – Demi Lovato

„California Love” – 2Pac ft. Dr. Dre

„All I Know” – DaniLeigh ft. Kes

„West Coast” – Lana Del Rey

„Beautiful, Dirty, Rich” – Lady Gaga

„Summer Love” – Justin Timberlake

„Money Honey” – Lady Gaga

„Love Don’t Cost a Thing” – Jennifer Lopez

„Bleeding Love” – Leona Lewis

ELSŐ FEJEZET

– Tízezer dollárt fizetek neked, ha megdugod a mostohaanyámat.

Kris ajka kaján mosolyra húzódott, amikor a zöld szemű Adonisz megállt és megfordult. Feltűnően szép arcán unalom és hitetlenkedés furcsa maszkja feszült.

A nyár nagy részében figyelmen kívül hagyta Krist, és ő ezt nem igazán viselte jól.

Mert Kris Carrerát nem szokták levegőnek nézni.

De ez a zöld szemű Adonisz tökéletes a tervéhez, ezért miatta hajlandó volt szépen játszani. És szép játék alatt azt értette, hogy nem tépi le a fickó golyóit, és nem dobja oda az érett pumáknak, akik falkákban járnak a Rodeo Drive-on elcseszett botoxkezeléseikkel, testhez simuló Versace göncökben.

Nem mellesleg a 10 000 dolláros ajánlata is nagyon vonzó. Amerika egyik leggazdagabb emberének lánya azonban könnyen vesz tíz lepedőt. Neki ez csepp a tengerben.

– Összetévesztesz valakivel – felelte Adonisz whiskytől elnyújtott hangon; ez a hang olyan simán és sötéten csúszott végig Kris bőrén, mint az ónix. Első pillantásra csiszoltnak tűnik, de a felszín alatt érdes. – Nem vagyok prostituált.

Kris kaján vigyora még szélesebbre húzódott. Olyan közel lépett hozzá, hogy már meg tudta volna számolni hullámos, barna, napsütötte hajának szálait, és látta a fátyolos dühöt csillogni zöld szemében.

A düh érdekes. Azt el tudta képzelni, hogy a legtöbb ember nem élvezi, hogy prostituáltnak nézik, de a férfi állán úgy feszültek az izmok, hogy abból arra lehetett következtetni, hogy haragja mögött valami mélyebb ok húzódik meg.

Ha Krist érdekli, talán eltöprengett volna az okán.

De ez egyáltalán nem érdekelte.

Kris csak azzal törődött, hogy a gazdag pasikra, most történetesen az apjára ácsingózó mostohaanyját az utcára dobja, és ez az Adonisz segíteni fog abban, hogy ez megtörténjen.

Mert ez az Adonisz pontosan Gloria – más néven a mostohabanya – típusa volt: barna hajú, izmos, és olyan gyönyörű férfi, hogy már szinte photoshoppoltnak tűnt. Bónuszpontok: képes két szónál többet koherens mondatba összefűzni úgy, hogy egyszer sem használja a „haver” kifejezést.

Minden heteró nő ideálja, tényleg, és éppen ezért a tökéletes jelölt a munkára. Csak meg kell győzni.

– Világosabban kellett volna fogalmaznom – mondta Kris szinte dorombolva. – Fizetek neked 10 000 dollárt, hogy az a látszat keletkezzen, mintha megdugnád a mostohaanyámat. Függetlenül attól, hogy valójában belemártod-e a farkadat, vagy sem. A dolognak ez a része nem érdekel.

Adonisz mordulva felnevetett – halk, rekedtes hangon, amitől Kris gyomra a lehető legfurcsább módon összerándult.

Remélem, nem az a szendvics, amit most ettem, gondolta.

Ha Kris ételmérgezést kapna, beperelné a kávézót, ahonnan éppen kiléptek, az alsógatyájukat is leperelné róluk, ami nagy kár lenne, mert eléggé tetszik neki a hely. A családja Beverly Hills-i kúriája és a legjobb hollywoodi publicista, Bobbi Rayden asszisztenseként végzett nyári munkájának helyszíne között található Alchemy Café tökéletes menedék volt: isteni latték és szemet gyönyörködtető látvány. A pompás látványosságok közé tartozott az előtte álló izmos felsőtest is.

Nem tudta a pasi valódi nevét, ezért titokban a gyönyörű görög isten, Adonisz nevét adta neki. Az illető az Alchemy pincére volt, bár Kris az utolsó dollárjára mert volna fogadni, hogy ő is feltörekvő színész vagy rocksztár.

Hiszen ez L. A.

– Hölgyem, biztosan bedrogozta magát. Semmi pénzért nem mennék a mostohaanyja közelébe, ha egyáltalán létezik a hölgy – felelte Adonisz, és összevonta a szemöldökét. – Ha ez valami tréfa, csak az időmet pazarolja. Nem vállalok valóságshow-kat a tévében, különösen olyan műsorokat nem, amelyekhez nem járultam hozzá.

Kris felháborodott ezen a válaszon. Egyrészt a hölgy szó gúnyos használatán, másrészt azon a tényen, hogy a férfi az ő idejét pazarolja azzal, hogy ilyen makacs.

Az pedig, hogy Adonisz immunis volt az ő bájaira, egyenesen irritálta. Kris ritkán bocsátkozott flörtölésbe vagy szerelmi afférokba, de elvárta a nyálcsorgatás egy bizonyos szintjét, amikor csajsziüzemmódba kapcsolt. És erre minden oka megvolt: nagy barna szemek, telt ajkak és vékony, mégis gömbölyded alak, természetes 80D kosárméret. Ez általában felkeltette a srácok figyelmét.

De nem, ez az Adonisz itt olyan érdektelennek tűnt, mint egy papírmasé eunuch.

Hullámokban csapott át a feje fölött a bosszúság.

– Ez nem valami átverős műsor – mondta Kris méltatlankodva a feltételezésen, hogy leereszkedne valami olyan könnyes-nyálas-egyéb-testnedves dologhoz, mint egy valóságshow. – Drága az időm, és nem fogok veled vitatkozni, úgyhogy íme az üzleti ajánlat körülményei dióhéjban: apám idén ősszel tervezi feleségül venni aranyásó menyasszonyát, és nem hajlandó hallgatni a józan érvekre, ezért rá fogom kényszeríteni, hogy belássa tévedését, és kidobja azt a nőt abban az egy szál olcsó ruhában, ami akkor volt rajta, amikor elcsábította apámat a bárban, ahol dolgozott.

– És ezt úgy szándékozol megtenni, hogy felbérelsz valakit, hogy dugja meg… elnézést, keltse azt a látszatot, mintha megdugná a jövendőbeli mostohaanyádat? – kérdezte Adonisz érezhető gúnnyal, a tegezést viszonozva.

– És valaki készítsen fotókat az aktusról – felelte Kris, és vállat vont. – Az a nő egy szempillantás alatt felszarvazná apámat, amint felveheti a Mrs. Carrera nevet. Megmentem apámat attól, hogy összetörjön a szíve.

Kris szerette az apját, még akkor is, ha az apja annyira elfoglalt volt, hogy évente csak néhány hétig volt vele. Tudta, hogy sokkal jobbat is kaphatna, mint az a vörös hajú céda szemétkupac Gloria.

Arról nem is beszélve, hogy Kris még mindig nem bocsátotta meg a mostohabanyának azt, hogy meggyőzte az apját, hogy a karácsonyi szünetben tiltsa le a hitelkártyáját.

Szerencsére Roger Carrera hamarosan beadta a derekát, miután egyetlen lánya egy szót sem volt hajlandó beszélni vele, és – ha havi limittel is, de – visszaállította Kris hitelkártya-jogosultságait. Kris azonban ezt soha nem felejti el.

Gloria ezért megfizet. Gondoskodik róla, hogy így legyen.

– Mitől vagy olyan biztos benne, hogy a célszemély fel fogja szarvazni a férjét?

A düh eltűnt Adonisz szeméből, érdeklődő szórakozás váltotta fel.

Kris az ujjain számolta az okokat.

– Egy. Feleannyi idős, mint az apám, és úgy néz ki, mint Jessica Rabbit, míg az én szeretett apám finoman szólva nem egy George Clooney. Kettő. Annak a nőnek nulla erkölcse van. Három. Abból ítélve, hogy a tekintetével minimum levetkőzteti a pasikat, amikor azt hiszi, hogy senki sem látja, biztosra vehető, hogy odavan a fiatal, izmos szépfiúkért – mondta tekintetével lassan végigpásztázva Adonisz faragott ajkain, markáns arcélén és széles vállán. – Az olyanokért, mint amilyen te vagy.

Bár nem volt biztos benne, hogy Adonisz szépfiúnak minősül-e. Valóban férfiszépség volt, de nyers, intenzív férfiasság sugárzott belőle, ami a Los Angelesben tenyésző tökéletes műanyag Ken babák többségében nem volt meg.

Kris arca grimaszba torzult abban a pillanatban, amikor a gondolat megjelent a tudatában.

Nyilvánvalóan túl sokáig volt az úgynevezett angyalok városában, mert belső dialógusa egy rossz romkom karakterének szövegére kezdett hasonlítani.

– Ez igazán hízelgő – jegyezte meg Adonisz. A szarkazmus visszatért hangjába, a feltámadt szellő megborzolta hullámos haját. – De a válasz még mindig nem.

Kris hitetlenkedve mordult fel.

– Te most viccelsz? Tízezer dollár. Még csak meg sem kell csókolnod. Csak el kell játszanod, mintha megdugnád. Színész vagy, ugye?

Adonisz összevonta a szemöldökét.

– Honnan tudtad?

– Ugyan! Hiszen ez itt L. A. Jó megjelenésű pincérek esetén itt nyolcvanöt százalék az esély, hogy az illető feltörekvő színész.

– Jogos – mondta, és megdörzsölte az állát. – Miért én? Rengeteg színész van Los Angelesben, akik kapva kapnának a lehetőségen.

– Mintha már említettem volna. Te vagy a mostohabanya típusa.

Bár Kris soha nem vallotta volna be, Adonisz az ő típusa is volt. Nagyon is érdekelte. Rendszeres vendége volt az Alchemynek, mióta három héttel ezelőtt leszállt a gépe Los Angelesben. Adonisz volt a kávézó egyetlen olyan férfi alkalmazottja, aki soha egyetlen pillantásra sem méltatta azon kívül, amikor megkérdezte, hogy kér-e még kávét. Ez, plusz az a tény, hogy éppen visszautasított 10 000 dollárt – pedig a jelek szerint szüksége lenne a pénzre, hogy feljavítsa öreg autóját, amibe éppen beszállni készült, amikor Kris megszólította –, szóval mindez együtt azt eredményezte, hogy Adonisz sokkal érdekesebb lett, mint Y-kromoszóma-hordozó fajtársai.

Kris elfordította a tekintetét az említett ütött-kopott autóról. A karcos festék és a horpadt vezetőoldali ajtó látványa elég volt ahhoz, hogy kellemetlen érzése legyen és viszketni kezdjen a bőre. A nyomorult, régi járgány vizuális szempontból egyenértékű volt az ócska műanyaggal.

– Mint már említettem, nem vagyok prosti – jegyezte meg Adonisz halkan.

A levegő sistergett köztük a feszültségtől, Kris tarkóján megrándultak a finom szőrszálak a nyugtalanságtól. Érzékei soha nem voltak éberebbek: mindent érzékelt Adonis körül, azt, ahogy izmos mellkasa emelkedett és süllyedt, azt, hogy halvány, egyáltalán nem kellemetlen kávéillata volt, és ruházatából cserzett bőr férfiasan kesernyés aromája áradt.

– Körbe-körbe járunk – mondta Kris, és erősen küzdött, hogy fenntartsa a hűvös, elegáns viselkedést, legalábbis annak látszatát. – Mint mondtam, valójában nem muszáj lefeküdni vele. Ez egy színészi munka. A szeretőjeként kell viselkedni. Elcsábítani, kompromittáló helyzetbe hozni úgy, hogy a magánnyomozóm kattinthasson néhány gyors fotót, és rögtön tíz lepedővel gazdagabb leszel. Ennél egyszerűbb munkát kívánni sem lehet.

Adonisz az autójának támaszkodott, és karba fonta a kezét. Kemény tekintetével és érzéketlen lomhaságával olyan volt, mint egy modern James Dean, egy csipetnyi Liam Hemsworthszel fűszerezve.

– Legyen tizenötezer dolcsi az ajánlat, és akkor hajlandó vagyok gondolkodni rajta.

Hitetlenkedés kavargott Kris ereiben.

– Ugye ez valami kibaszott vicc? Te alkudozol velem? – Ki a fenének képzeli magát? – Tíz lepedővel eleve túl van árazva egy minimális mennyiségű munka. Bármelyik szépreményű színészt fel tudnám bérelni erre a melóra ebben a városban ennyiért.

– Akkor tedd azt – felelte Adonisz, és a szája szélén gúnyos mosoly játszott a beálló csendben. – Ha ilyen egyszerű lenne a dolog, akkor nem vitatkoznál egy pincérrel egy parkolóban – mondta, és a pincér szót úgy ejtette ki, mintha Kris felé sértésnek szánná, bár ő maga volt felszolgáló. – Nos, mi legyen, hercegnő?

Kris a fogait csikorgatta.

– Tizenöt lepedőért megcsinálod?

– Elgondolkodom rajta.

Kris közel állt ahhoz, hogy Adonisz tökéletes arcába csapjon. Fel kellett volna vennie a Dior koktélgyűrűjét, azzal a pofon nagyon fájna.

– Rendben – felelte, és ez a beleegyezés őt magát is meglepte. – Add ide a telefonodat!

Adonisz szó nélkül megtette. Újabb meglepetés. Kris arra számított, hogy Adonisz megtagadja a kérését, tekintettel arra, hogy milyen pokolian igyekezett megnehezíteni a dolgát. Beírta saját számát Adonisz névjegyeihez, és üzenetet küldött magának.

– Hogy hívnak?

– Nate.

Nate. Ezt valahogy teljesen illett hozzá.

– Kris vagyok, K-val.

Visszaadta a telefonját, majd éles, nagyon határozott hangon közölte:

– Negyvennyolc órád van dönteni. Ha hétfőn délután öt óráig nem hallok felőled, másé az ajánlat. Olyasvalakié, aki nem olyan ostoba, hogy hagyja élete üzletét kisiklani az ujjai közül.

– Hercegnő, tizenöt lepedőnél sokkal többet kellene ajánlanod nekem ahhoz, hogy ez legyen életem legjobb üzlete – mondta Nate, és tekintete Kris ajkára ereszkedett. Ez az apró mozdulat olyan szexuális töltetet adott szavainak, amitől Kris testén váratlan hőhullámok cikáztak át. És ekkor újra megjelent a fanyarul gúnyos adoniszi mosoly. – Negyvennyolc órán belül jelentkezem. Vagy nem.

Azzal behuppant az autójába, és elhajtott. A parkolóban hagyta a bosszúságtól füstölgő, furcsán beindult Krist.

MÁSODIK FEJEZET

Nate Reynolds jó hangulata rögtön elpárolgott, amint belépett a házába. Alkoholgőzös levegő csapta meg az orrát, és apja ismerős látványától, ahogy a nappali kanapéján hever félájultan, kezében egy félig üres üveg Jack Daniel’st szorongatva, azonnal eloszlott megmaradt jókedve. Mert szórakoztató volt azzal a gyönyörű barna nővel beszélgetni a parkolóban.

Kris.

Ő volt az Alchemy férfi személyzetének kedvence, amióta néhány héttel korábban először megjelent a kávézóban. Törzsvendég lett, de tökéletes frizurája és dizájnerruhái alapján üvöltött róla, hogy „elkényeztetett hercegnő” lehet, ezért Nate gondosan ügyelt rá, hogy semmit ne tegyen, amit akár érintőlegesen is flörtölésnek lehet értelmezni. Kollégáinak csoroghat a nyála a szexi külső és a vonzó zárkózottság miatt, de Nate egyáltalán nem rajongott a kárörvendő gazdag lányokért. Egy ilyen nő nem az esete.

Érdekesebbnek bizonyult azonban, mint amilyennek korábban gondolta: tüzes, éles nyelvű, egyáltalán nem unalmas és lagymatag, mint az a néhány örökösnő, akivel a múltban összejött. Kris extravagáns, öt számjegyű ajánlata sem ártott a dolognak. Meglehet, Nate egyáltalán nem szereti az elkényeztetett, gazdag lányokat, de nem csinált gondot abból, hogy elvegye a pénzüket, és isten a tanúja, hogy a családjának nagyon is szüksége van a zöldhasúakra. Mégis felfordult a gyomra a gondolattól, hogy – ha csak színlelve is – pénzért eladja a testét.

Negyvennyolc órát kapott arra, hogy eldöntse, az értékrendje fontosabb, vagy a tető a feje felett.

Ezzel majd később foglalkozom.

Most sürgetőbb feladatok álltak előtte: nevezetesen az, hogy feljuttassa az apját a szobájába, és kiszellőztesse a whisky émelyítő illatát, mielőtt Skylar hazaér.

Michael Reynolds morgott és mocorgott álmában. Valamikor ő is nagyon jóképű férfi volt, ugyanolyan markáns arca és olajbarna arcbőre volt, mint a fiának, de a kor, a bánat és az alkohol miatt korábbi énjének csak puszta váza maradt.

A neheztelés, a lemondás és a fáradtság ismerős koktélja lüktetett Nate ereiben, amikor kinyitotta az összes ablakot és citromillatú légfrissítőt fújt szét a helyiségben. A sprayt Skylar vásárolta, amikor legutóbb a Walmartban járt. Helyretette azt, amit Michael felborított: a kis esernyőállványt az apró előszobában, a kisasztalon azt a bekeretezett képet, amin a tízéves Nate és a négyéves Skylar nézett a kamerába; aztán megpróbálta kivenni a jó öreg Jack palackját az apja kezéből.

Michael erre megmozdult. Semmi sem dühítette annyira, mint amikor azzal fenyegették, hogy elválasztják értékes alkoholjától.

– Nate? – Véreres szemeivel pislogott a fiára. – Midkerezselteidd?

– Itt lakom – mondta Nate elfojtott hangon. – Egész nap ezt csináltad?

Michaelnek állás után kellett volna néznie. Elbocsátották az építőipari cégtől, ahol dolgozott, mert késve és részegen jelent meg a munkahelyén. Azt mondta, hamarosan talál egy másik munkát.

Ennek már két hónapja.

– Szétküldtem néhány önéletrajzot – motyogta Michael. – Nem tudom, mi történt ezután. Biztosan elaludtam.

Nate felsóhajtott. Apja iránti türelme már régen elfogyott. Megértette Michael szívfájdalmát, hisz ő és Skylar ugyanazzal a gyásszal küzdöttek. Nem számít, mennyi év telt el, a szomorúság el nem oszló sötét ködként maradt a házukban.

De az élet nem állt meg attól, hogy ők szomorúak, és Michaelnek két gyermekéről kellett volna gondoskodnia. Ám mivel a felelősséget lecserélte a palackban talált feledésre, Nate lett a de facto családfő.

Huszonhárom éves volt, de úgy viselkedett, mintha ő lenne Michael apja, és nem fordítva.

– Zuhanyozz le és öltözz fel! Skylar hamarosan hazaér – rendelkezett Nate.

Tudta, mikor kell megvívni a csatáit. Semmi értelme nincs erőltetni az álláskeresést, amikor az apja ilyen állapotban van, amikor olyan üres tekintettel bámul, mintha teljesen elvesztette volna az életkedvét.

Öt évvel ezelőtt lett ilyen, amikor Joanna Reynolds elment Chicagóba meglátogatni a legjobb barátnőjét, és felült a hazafelé induló repülőgépre. Nem érkezett meg. A gépen műszaki hiba történt, a Sziklás-hegységben zuhant le. A szerencsétlenséget senki nem élte túl. Több tucatnyi megtört család gyászolta őket, köztük Nate-é.

Michael nehezen tudott felülni.

– Kaptál új szerepet a héten? – kérdezte.

Michael és fia közös álma volt, hogy Nate sikeres színész legyen, csak motivációik voltak teljesen különbözők. Nate gyermekkora óta arról álmodozott, hogy mozifilm-sztár legyen, Michael azonban csak azt akarta, hogy Nate elég pénzt keressen ahhoz, hogy ő továbbra is alkohollal öblögethesse a torkát.

Aha, nem.

Ha majd elég pénzt keres, Nate el fogja küldeni az apját a lehető legjobb rehabilitációs kezelésre, amit csak talál. Úgy gondolta, talán így újra összeragaszthatja széttöredezett családját.

– Volt egy modellkedésem – mondta Nate, kikerülve a kérdést, miközben átkarolta apját, és talpra állította.

Nate alkalmanként kisebb munkákat vállalt, hogy kiegészítse a kávézós fizetését; modellkedést, partipincérkedést, pultozást. Nem volt fontos, mi a munka, amíg fizettek neki. Minden dollár számított.

A Reynolds család nem szűkölködött. Voltak náluk sokkal rosszabb helyzetben levő családok, de így, hogy Michael munkanélküli lett és alkoholfüggő, Skylar utolsó éves középiskolásként több költséget jelentett, és Nate színészi törekvései is pénzbe kerültek, nagyon feszített volt a családi költségvetés. Olyan szoros volt a gazdálkodás, hogy minden hónapban, ahogy a bérleti díj fizetésének napja közeledett, Nate testét szorongás sanyargatta.

Ha Nate önzetlen lett volna, könyörtelenül visszafogta volna a kiadásaikat, és feladta volna a hollywoodi sztárságról szőtt álmait. A törekvés, hogy mozifilmes karriert építsen magának, nem volt olcsó: portréportfóliót kellett csináltatni, színészi tanfolyamra járni. Mérhetetlen mennyiségű benzinjébe került, hogy Los Angeles-szerte különböző meghallgatásokra és kapcsolati hálót építő eseményekre járjon. Ez mind összeadódott. Amikor Michael elvesztette az állását, otthagyta a színésztanfolyamot, de ez nem volt elég.

Nate azonban nem volt pénzügyi zseni, sem szent. Huszonhárom éves, álmai vannak. Lehet önzőnek nevezni, de tényleg hülye lenne hagyni, hogy reményei olyan könnyen kicsússzanak az ujjai közül, mint a fiatalkora.

Egy nála kétszer idősebb felnőtt felelősségét vállalta magára tizennyolc éves kora óta. Most már csak egy nagy áttörésre volt szüksége a karrierjében.

Csak egyetlenegyre. Ez minden, amire szükségem van.

Autóajtó csapódott odakint.

Nate megmerevedett, felgyorsította lépteit, eljutott apja szobájába, gondosan lefektette Michaelt az ágyra. Mire lerántotta az idősebb Reynolds cipőjét, betakargatta, és behúzta a függönyt, a férfi újra aludt.

– Apa? Itthon vagy?

Skylar hangja lebegett felfelé a lépcsőn.

Nate becsukta maga mögött apja szobájának ajtaját, a nappaliban találkozott a húgával. Skylar kék-fehér mezt viselt, ugyanolyan rövidnadrággal, hóna alatt focilabda. Haját lófarokba kötötte, mosolygó arca kipirult. Anyjuk mogyoróbarna szemét és arany tincseit örökölte; Nate szíve darabokra szakadt a feltűnő hasonlóságtól.

Skylar arca felragyogott, amikor meglátta.

– Nate! Korán hazaértél.

Izzadt ölelésbe szorította és nevetett, amikor Nate erre elhúzta az orrát.

Ő már csak ilyen volt, az időtől és a helyzettől függetlenül szerette ölelgetni az embereket.

– Távozz tőlem! Bűzlesz – mondta tréfás hangszínnel tompítva az ugratást.

– Nagy ügy. Most jöttem a fociról – felelte Skylar szemét forgatva, orrát ráncolva. – Az egész szoba bűzlik. Fúúúj!

– A testszagodtól!

– Fogd be! Nincs is testszagom. – Ajkába harapott. – Apa már megint ivott, ugye?

– Nem, nem – hazudta.

– Faszság. Whiskey-szag van. – Skylar pillantása Nate mögött állt meg. Nate követte a tekintetét, és magában káromkodott, amikor meglátta a dohányzóasztalon a Jack Daniel’s palackját. Elfelejtette elrakni, mielőtt felvonszolta az apjukat az emeletre.

Skylar tudott arról, hogy az apjuk iszik, de Nate amennyire csak tudta, megpróbálta megvédeni húgát a legrosszabbtól. Még mindig élt benne az a romantikus elképzelés, hogyha Michael felocsúdik kábulatából, képes újra szeretetteljes apává változni, annak ellenére, hogy ez az állapot már öt éve tartott, és Nate-nek nem volt szíve fájdalmat okozni húgának.

– Vigyázz a szádra! – figyelmeztette Skylart. Inkább a faszság szó használatára koncentrált, mint a tőle öt méterre álló félig üres whiskey-s palackra.

Skylar megint megforgatta a szemét.

– Nem mindegy? Hallottam már tőled csúnyábbat is.

– Milyen volt a tábor? – kérdezte Nate, gyorsan témát váltva. Ő és Skylar órákig tudott civakodni, de most a kávézóban töltött hosszú nap után kimerült volt. Időre volt szüksége ahhoz is, hogy átgondolja Kris ajánlatát.

– Remek volt! – felelte Skylar, lófarokba kötött haja izgalommal lengett. Semmi sem lelkesítette jobban, mint a foci, illetve talán a Scientific American új kiadása. Nate nem tudta, honnan örökölte a tudomány szeretetét; édesanyjuk angoltanár volt, apjuk sem éppen Bill Nye. – Két gólt lőttem, és az edző azt mondta, ha ezt a teljesítményemet fenntartom, a nyár végén ajánlást ír nekem a Stanfordra.

– Ez fantasztikus – felelte Nate őszinte mosollyal. Ő otthagyta az egyetemet, munkát vállalt, miután az anyjuk meghalt és az apjuk örvénybe került; tanulmányi eredménye a legjobb esetben is átlagos volt, de hiányoztak neki a kalandok az őrült szobatársakkal, az új barátságok, a bulik, a lányok és egész éjszakás kalandok, az érzés, hogy fiatal, vad és szabad.

Nem volt szerencséje úgy élni az életet, ahogy egy tizennyolc évesnek élnie kellene, de minden tőle telhetőt megtett, hogy ezt a lehetőséget Skylar ne szalassza el. Skylar okos, lelkes, kitűnő tanuló diák, akinek az az álma, hogy biológiát tanuljon a Stanfordon. Drága álom – még drágább, mint Nate álma –, és a teljes ösztöndíj megszerzése volt az egyetlen reményük, hiszen anélkül nem engedhetik meg maguknak az egyetemi tanulmányokat.

Ahhoz azonban, hogy teljes ösztöndíjat kapjon, Skylarnek valami előnyre volt szüksége a többi pályázóval szemben. Szerencsére ugyanolyan tehetséges volt a fociban, mint a tanulásban, ezért Nate egy pillanatig sem gondolkodott, hogy kifizessék-e azt az istentelen nagy összeget egy rangos nyári focitáborra, amelynek egykori lakói olimpikonok és világbajnok sportolók lettek.

Hetekig a belét is kidolgozta, hogy pótolja a bankszámlájukon keletkezett hiányt, de megérte. Remélhetőleg.

– Apropó – szólt Skylar copfját rángatva, olyan laza hangon, hogy ez azonnal felkeltette Nate gyanúját. – El tudnál vinni holnap este moziba? Egy új barátommal megyek. A táborból ismerem.

Nate válla azonnal ellazult a hétköznapi kérésre. Hála istennek nem randizni megy, vagy ilyesmi. Nate-nek anélkül is elég aggódnivalója volt, hogy hormonvezérelt kamaszfiúkat kelljen elhessegetni a húgától.

– Persze.

– Köszönöm! – Skylar még egyszer megölelte, aztán nagy léptekkel elindult felfelé a lépcsőn. – Lezuhanyozom, amíg rendelsz pizzát.

– Ki mondta, hogy rendelek pizzát? – kiabált utána Nate.

Skylar sokat tudó nevetéssel reagált.

Az ételrendelés már luxusnak számított náluk, de a szombat esti pizza gyermekkoruk óta családi hagyomány. Csak néha hagyták ki, ha fontosabb esemény vagy valami más történt, de amennyire csak lehetett, ragaszkodtak hozzá. Ez volt az egyetlen felesleges tétel a költségvetésükben, amit Nate mégis minden hónapban betervezett.

Skylar után csend lett.

Nate leadta a pizzarendelést, és a falnak támaszkodva céltalanul görgette a telefonját, amíg meg nem állt Kris nevénél.

Hatalmas sötét szemének, buja ívű szemöldökének emléke a beindulás és a kihívás izgalmával lüktetett ereiben. Ez nem jó hír. A hercegnő-típusok soha nem jelentenek jót.

De 15 000 dollár… Az több hónap lakbérre elegendő pénz. Ezalatt nyugodtan koncentrálhatna a meghallgatásokra. Ki tudja? Talán az egyik ilyen meghallgatás hozná el a nagy áttörést.

Ráadásul azt sem bánná, ha újra látná Krist.

Természetesen fizetési céllal.

Nate állkapcsa összeszorult, ahogy agyának logikus oldala küzdött az ellenállással, hogy pénzért eladja testét. Ráadásul ott volt az erkölcsi dilemma, hogy egy másik kapcsolat megszakításának céljával csábítson el egy nőt.

Talán képmutató – hiszen modellkedik és színészkedik; a modellek és a színészek is a testüket árulják a maguk módján, és Nate egyáltalán nem volt szent.

De voltak morális értékei, és az a gondolat, hogy hideg, kemény pénzért érdeklődést keltsen egy nőben maga iránt, úgy ülte meg a gyomrát, mint a zsíros pizza.

Újabb tíz perc oda-vissza tanakodás után zsebre dugta a telefonját, és felment az emeletre. Skylar már kilépett a fürdőszobából, és Nate gondolatai határozatlanul kavarogtak, ahogy hosszan, forró vízzel mosta le magáról a mozgalmas nap minden nyűgét.

Nem kell most, ebben a pillanatban döntenie.

Kris negyvennyolc órát adott.

Még maradt negyvenöt.

HARMADIK FEJEZET

Kris bosszúsága és megmagyarázhatatlan izgalma a Nate-tel való találkozás után attól sem múlt el, hogy vásárlásterápiát tartott a Rodeo Drive üzleteiben. Mire hazaért, a nap már lebukott a horizont alá, de Kris még mindig reszketett az izgatottságtól, ami egyáltalán nem volt jellemző rá.

Negyvennyolc óra. Soha életében nem várt ilyen sokáig semmire, és zavarba ejtőnek érezte saját döntését, hogy ekkora mozgásteret adott Nate-nek, amikor bármelyik üresfejű csinos fiút rávehette volna erre a munkára.

Mert ez egy munka. Ő, Kris a munkáltató, aki alkalmazottat vesz fel határozott időre, de ez akkor is munkaszerződés. Miért érdekli ennyire, hogy ki végzi a munkát?

Rossz hangulata még egy fokkal erősödött, amikor meglátta a mostohabanya piros Ferrari Spiderjét a tízautós garázsban. A Ferrari és Kris ezüst Mercedes kabriója azon három autó közé tartozott, melyeket Roger itt tartott Los Angelesben, hogy ezeket használják, amikor a városban vannak.

Carreráék Beverly Hills-i kúriája, mint az összes ingatlanjuk, hatalmas, így Kris eddig tíz alkalomból kilencszer el tudta kerülni a mostohabanyát. Ennek ellenére a tudat, hogy a vörös hajú vele egy időben itt kóborol a birtokon, olyan bosszúsággal töltötte el Krist, hogy dühében a fogait csikorgatta.

Becsapta autója ajtaját, belépett a főépületbe, a lakosztályába menet megkerülte a kupolás mennyezetű előcsarnokot, a masszív süllyesztett nappalit és az ínyenc konyhát. Több tucat dizájnerbutik reklámtáskája lógott a karjáról, de Kris túlságosan el volt foglalva a smaragdzöld szemek és a whiskey-től karcos hang emlékével ahhoz, hogy a több ezer dollár értékű ruhákra és kiegészítőkre gondoljon.

Megpróbálta kiverni Nate képét a fejéből, de úgy a tudatába tapadt, mint a folpack.

A francba!

Kris éppen akkor ért a lépcső aljára, amikor Gloria émelyítően negédes hangja úszott a levegőbe.

– Milyen volt a munka, drágám?

A túlzó déli akcentustól az összes szőrszál felállt Kris hátán.

Kihúzta magát, megfordult, és közönyös tekintettel nézett a mostohabanyára.

Gloria hála istennek még nem volt a mostohaanyja, de a „leendő mostohabanya” kifejezés nem gördült le olyan simán a nyelvéről.

Apja huszonhét éves menyasszonya zöld virágos bikinifelsőt viselt, amely a világ legfullosabb melleit mutatta, amit pénzen venni lehet; alatta egyszerű, combközépig érő szárong takarta, amit takarnia kellett. Lángszínű hajával, homokóra alakjával és verdeső szempilláival Jessica Rabbitre hasonlított, csak ő még hamisabb volt, mint a rajzfilmfigura.

– Olyan rosszul érzem magamat miattad, hogy egész nap dolgoznod kell – mondta Gloria. Fényes ajkai duzzogón csücsörödtek. – Biztosan nagyon… unalmas lehet. De tudod, mit mondott apád. Meg kell tanulni a pénz és a kemény munka értékét, drágám. Nem szórhatod el a családi vagyont dizájnertáskákra és -cipőkre – mondta, miközben sokatmondó pillantást vetett a Kris karjairól lógó bevásárlótáskákra.

Kris ereiben forrt a düh. Ezt mondja a Hermès- és Louis Vuitton-függő Gloria. Éppen ő. Aki egy koktélbár pincérnője volt, és arra ácsingózott, hogy kéjsóvár férfiak nagy borravalót adjanak neki abban a menő bárban, aztán kifogta a saját nagy halát. A hal neve Roger Carrera, azaz Kris apja. A megismerkedésük óta eltelt tizennyolc hónap alatt Gloria a Target szupermarketet csúcskategóriásnak tartó faragatlan senkiből dizájnersznob lett, aki olyan havi számlákat csinált, amennyi egy átlagos amerikai éves fizetése.

Kris mindezek ellenére megőrizte higgadtságát. Ő és Gloria hidegháborút folytattak, nem hadakozhattak nyíltan. Az árnyékban vívták csatáikat, rejtett, mérgezett szögesdrótokkal, a színfalak mögötti masinériával. Aki elveszti a hidegvérét, az magának árt, az lesz először komoly hátrányban.

– Köszönöm az aggodalmadat. Biztos vagyok benne, hogy… a kemény munka terén kettőnknek is elég tapasztalatod van. De semmi szükség aggódni amiatt, hogy „elszórom” a családi vagyont. Azt tervezem, hogy megvédem a Carrerák pénzét bárkitől és bármitől, aki és ami fenyegetheti.

A szavai mögötti valódi jelentés a levegőben lógott, tisztán látszott, mint nap.

Gloria a fenyegetés a családi vagyonra, és Kris megsemmisíti, mielőtt a mostohabanya a templomi padsorok közé léphetne.

Ezt az elhatározást részben Kris színtiszta bosszúvágya vezérelte. Apja azért ragaszkodott hozzá, hogy ezen a nyáron vállaljon „igazi” munkát, és ezáltal tanulja meg értékelni a pénzt, mert Gloria elültette ezt az ötletet a fejében. Roger boldogan adott Krisnek annyi pénzt és szabadságot, amennyit csak akart… egészen addig, amíg a mostohabanya be nem lépett a képbe.

Kris nem vitatkozott, beleegyezett, hogy munkát vállal, és meggyőzte az apját, hogy Bobbi Rayden nyári asszisztenseként dolgozzon. Pontosan tudta, mikor kell megvívnia a csatáit. Ha már úgy kell dolgoznia, mint valami plebejusnak, akkor ha választhat, inkább nem apja cégének seattle-i központjában tologatná az aktákat, hanem egy elbűvölő munkahelyen Los Angelesben, ahol szabadidejében kihasználhatja a strandokat és rendszeresen látogathatja a kiváló butikokat.

Legnagyobb meglepetésére és döbbenetére Gloria felajánlotta, hogy csatlakozik hozzá Kaliforniában, és mindezt úgy adta elő, hogy ez remek lehetőség arra, hogy a novemberi esküvő előtt jobban megismerje leendő mostohalányát. Roger, aki Gloria és Kris kölcsönös utálatára teljesen vak, és nagyon szeretné, hogy jól kijöjjenek egymással, rögtön ráugrott az ötletre. Tény azonban, hogy Kris és Gloria körülbelül annyira akart barátkozni egymással, ahogy Krisnek kedve volt viszketős poliészter pulóverek tengerébe fulladni.

Nem, a mostohabanya csak megragadta az alkalmat, hogy egy nyarat eltöltsön a napsütötte Dél-Kaliforniában a komor Seattle helyett, míg Roger egy jelentős üzleti megállapodáson dolgozott Manilában. Az elmúlt néhány hónapban ez az üzlet szívta el minden figyelmét, ezért úgy döntött, a Fülöp-szigeteken marad, amíg a megállapodást alá nem írják, és nem fog Washington és Ázsia között néhány hetente ingázni.

– Ó, édes drágám. Milyen naiv vagy – jegyezte meg Gloria halkan. – Micsoda gondolat, hogy te bárkitől bármit meg tudnál védeni. Ezüstkanállal a szádban nőttél fel. Fogalmad sincs, milyen érzés a túlélésért harcolni.

Kris mosolyogva csikorgatta a fogait.

– Mernél fogadni erre?

– Ó, én nem szoktam fogadni. Az olyan kicsinyes butaság – mondta Gloria, és kecsesen legyintett. Hatalmas, tízkarátos Cartier eljegyzési gyűrűje megvillant a fényben, és az elégedettség hideg fénye csillant a szemében, amikor látta, hogy Kris arcizmai erre megrándulnak a dühtől. – Különben is – vonta le a következtetést –, nem lesz annyi pénzed, amivel fogadhatnál.

Azzal a mostohabanya hirtelen sarkon fordult, és csípőjét ingaként lengetve elindult a medence felé.

Nem lesz annyi pénzed, amivel fogadhatnál.

Mi a fenét akar ez jelenteni? Gloria beszélte rá az apját, hogy tiltsa le a hitelkártyáit, miután Kris a külföldi tanulmányai alatt kirívó összeget költött barátnője, Courtney Taylor születésnapi hétvégéjén, a bűntudattól gyötört Roger azonban nem sokkal később visszavonta a letiltást és Kris hitelkártya-jogosultságai helyreálltak. Kételkedett abban, hogy Gloria megint ezzel a trükkel próbálkozna.

Ráadásul Kris megtakarítási számlái is tele voltak pénzzel, és amikor huszonhárom éves lesz, különvagyona bizalmi vagyonkezelésbe kerül. Elég nagy alap ahhoz, hogy egész életében egyetlen napot se kelljen dolgoznia.

Arra jutott, hogy Gloria csak bosszantani akarta, és folytatta útját a lépcsőn a szobájába. Ha Nate elfogadja az ajánlatát – márpedig el fogja fogadni –, Gloria örökre eltűnik az életéből. Kris hitt abban, hogy Nate képes elcsábítani a mostohabanyát.

A kacarászós felszín és segítségre szoruló kisasszony imázs ellenére Gloria egyáltalán nincs fából. Több mint egy hónapja nem találkozott a vőlegényével, és Nate elég jóképű ahhoz, hogy egy apácáról is le tudja imádkozni a bugyit. Egy kiéhezett, az unatkozó háziasszony szerepére gyakorló nőt gyerekjáték lehet elcsábítani.

Kris lerúgta Jimmy Choo cipőjét, és a süppedős plüss-szőnyegre lépett. Gyomra megint összerándult, amikor gondolatban felidézte Nate széles, erős vállait és gyönyörű, markáns arcát. Azon tűnődött, vajon hány szegény szerencsétlennek kell szemölcsökkel és megereszkedett pofával a világban téblábolnia, hogy Nate élvezhesse a neki jutott többletszépséget. Isten legalább három férfinyi jóképűséget önthetett belé szándékosan – a rendkívüli szépségének csak így van értelme.

Kris megpróbálta kiűzni őt gondolataiból azzal, hogy kicsomagolta a vásárolt holmit, de Nate annyira elvonta a figyelmét, hogy nem is tudta értékelni új Rag & Bone zsákmányait.

Szeme az éjjeliszekrényén álló órára tévedt.

– Tiktak, Nate – suttogta. – Nem szeretem, ha megvárakoztatnak.

________________

Kris a következő délelőttöt az Alchemy Caféban töltötte, belevetette magát a kutatásba. Biztos volt benne, hogy Nate elfogadja az ajánlatát, de arra az esetre, ha mégsem, szüksége volt valami B-tervre.

Mire dél lett, már annyi színész fotóját pörgette végig, hogy jojózott a szeme. Izmos hasak, markáns arcélek, tökéletes barnaság. Bla, bla, unalmas.

Mindez Nate-nek is megvan, de ezt olyan magabiztossággal és olyan büszkén viseli, hogy ez ragadta magával első látásra. Azok a srácok, akiket Kris az interneten talált, a „magával ragadó” kategória ellentétei voltak.

Az igazat megvallva csak a fotóikat látta. Talán személyesen több vonzerő látszik bennük. De Krisnek kellett egy kis szünet, különben a csalódott idegességtől az asztalba veri a fejét.

– Vaníliás zabtejes latte, dupla adag eszpresszóval – jelentette be a kék hajú, fura orrkarikát viselő barista/pincér, és elé csúsztatta az italt.

– Köszönöm.

Kris a személyzet többi tagjára pislogott. Nate nem volt ott. Vasárnaponként a reggeli műszakban szokott dolgozni – nem mintha figyelte volna, vagy ilyesmi.

Általában gyorsan másfelé szokott nézni, amint észrevette, hogy Kris nézi. És Kris nem is gondolt arra soha, hogy kapcsolatba lép vele, egészen egy héttel ezelőttig, amikor eszébe jutott az a ragyogó terve, hogyan lehetne megszabadulni Gloriától.

A csalódás furcsa hulláma futott át rajta attól, hogy Adonisz nem volt ott.

– Úgy néz ki, ma telt ház van – jegyezte meg lazán. – Meglep, hogy csak hárman dolgoztok.

A kávézó hét közben nyugodt hely volt, de hétvégén ellepték a trendi villásreggelizők. Kris elég korán érkezett ahhoz, hogy az egyik sarokasztalhoz ülhessen, és az asztalfoglalás jogosságának fenntartására folyamatosan rendelte a kávékat, süteményeket, plusz egy finom bundáskenyeret.

– Semmi különös. Nincs több vendég és munka, mint más hétvégéken – felelte Kékhajú, és látszott rajta, hogy meglehetősen furcsának találja Kris hirtelen fecsegését. Még soha nem szólt hozzá a szokásos köszönéseken túlmenően.

– Egy másik pincérnek kellett volna bejönnie ma reggel, de az utolsó pillanatban vészhelyzetet jelentett és elcserélte a műszakját a délutánira.

Kris belekortyolt a tejeskávéjába.

– Minden rendben van, remélem.

– Igen, minden rendben – felelte Kékhajú. Ekkor egy csapat újabb adag mimóza koktélt követelő részeg szőke nő vonta el Kékhajú figyelmét. Sajnálkozó mosollyal pillantott Krisre. – Szólj, ha hozhatok még valamit.

Néhány percig görgette még a fotókat, de nem igazán látta őket. Aztán lecsukta a laptopját, és ekkor megakadt a szeme a szomszéd asztalnál ülő idősebb nőn. A nő gyönyörű volt, magas homlok, markáns arc, barnás bőr. Ő is az Alchemy törzsvendége. Kris nem tudta lerázni magáról az érzést, hogy látta már ezt a nőt, mielőtt mindketten ugyanabba a Los Angeles-i kávézóba kezdtek járni. Talán valami jelentéktelen színésznő?

Az asszony elmosolyodott, de Kris nem viszonozta a kezdeményezést. Önmagában az, hogy ismerik egymás arcát, nem jelenti, hogy barátok vagy ismerősök lennének. Kris csak annyit tudott, hogy a nő fanatikus leskelődő.

Becsúsztatta a laptopját a táskájába, egy húszast dobott az asztalra, és kilibbent a kávézóból. Mára végzett a munkával. A következő találkozója csak este hatkor lesz, így rengeteg ideje van… mire is?

Vásárolni? Tegnap volt vásárolni.

Menjen el a spába? Tegnap is volt ott.

A strandra? Túl meleg volt, és tömeg. Jobban szereti a földközi-tengeri ötcsillagos szállodák privát homokos strandszakaszait.

Ajaj!

– Micsoda istenverte klisé vagyok – motyogta magában, ahogy beszállt a Mercedesébe.

Szegény gazdag kislány, akinek jó dolgában semmi nem jut eszébe.

Hiphip-kibaszott-hurrá!

Kris azt kívánta, bárcsak ott lenne vele Farrah, akivel Sanghajban, külföldi tanulmányai során ismerkedett meg. Vele szívesen lógna. Farrah Los Angelesben élt, de idén nyáron New Yorkban gyakornokoskodik, és vele van a tanulmányi csoport két másik tagja, Olivia Tang és Sammy Yu is.

Kris ismert pár embert Los Angelesben, főleg hírességek gyerekeit, akik ugyanazokat a jet-set üdülőhelyeket látogatták, mint a Carrera család, de egyikük társaságát sem volt kedve keresni. Csak Teague-et tudta volna elviselni, de ő a nyarakat mindig Hawaiin vagy a Csendes-óceán déli részén töltötte szörfözéssel.

Egy pillanatnyi töprengés után keletnek, a La Brea felé vette az irányt. Fél óra sem telt el, megérkezett a kétszintes irodaépülethez, amelyben többek között fogorvosi rendelő, a Chase Bank fiókja és az Allstate Insurance irodája működött. Az egész olyan jellegtelen és külvárosias, hogy pokolian nyomasztónak találta.

Kris leállította a motort, és kiszállt az autóból. Próbálta kinyitni a zárt bejárati ajtót, amikor rájött, hogy vasárnap van, vagyis senki sem dolgozik.

Felnyögött.

– Hogy én micsoda idióta vagyok!

– Ne légy olyan kemény magaddal!

Kris hirtelen megpördült, készen arra, hogy paprikaspray-vel fújja le azt, aki mögötte áll, de rögtön megnyugodott, amikor meglátta Susan pislogását és kedves mosolyát.

– Mit keresel itt? – kérdezte Kris. – Hiszen vasárnap van.

Susan összevonta a szemöldökét. Régi farmert viselt, hozzá jobb napokat látott sárga pólót. Nagy kartondoboz volt a kezében, benne talán kéziszerszámok és kézműves kellékek.

– Ugyanezt kérdezhetném tőled.

Ha Kris pirulós típus lenne, akkor már céklavörös lett volna.

– Én összekevertem a napokat. Azt hittem, már hétfő van.

– Értem.

Susan túl kedves volt ahhoz, hogy karcosan válaszoljon neki, de sokat tudó pillantása megmutatta, hogy átlát Kris égbekiáltó hazugságán. Először is, Kris általában kora esténként jelent meg, mivel napközben kénytelen volt dolgozni, most pedig alig múlt el ebédidő.

– De ha már itt vagy, lennél kedves kinyitni nekem az ajtót? – kérdezte Susan, és a kezében lógó kulcskártya felé biccentett.

Kris fogta a kártyát, elhúzta az épület elektronikus beléptető terminálja előtt, és amikor kinyílt az ajtó, megtartotta. Követte Susant egészen hátra, a MentHer irodájába. Ettől kicsit úgy érezte magát, mint az anyját a munkahelyére elkísérő kislány.

Nem mintha Kris tudná, milyen érzés ez. Az anyja elhagyta őt és az apját, amikor Kris még csak kétéves volt.

Talán ezért keltette fel Kris figyelmét a MentHer szórólapja, amit két héttel ezelőtt látott az Alchemy asztalán. A MentHer egy olyan nonprofit szervezet volt, amely rendezvényeket szervezett, mentorálást biztosított és virtuális programokat nyújtott olyan huszonkét év alatti lányoknak, akik elvesztették az édesanyjukat.

Persze huszonegy évesen Kris túl fiatal volt ahhoz, hogy mentor legyen. Nem mintha jelentkezni akarna, amikor majd betölti ezt a kort. A maga részéről a jótékonysági tevékenységeket csekkek formájában szerette letudni, köszöni szépen. És egyáltalán nem vágyott arra, hogy őt mentorálják. Kris remekül elvolt anya nélkül. Magától rájött a menstruáció dolgaira, soha nem tört össze a szíve, rendkívüli stílusérzéke és sminktudása volt.

Valami megmagyarázhatatlan furcsa ok miatt azonban magához vette az egyik szórólapot, és másnap megjelent a MentHer irodájában. Önkéntes szolgálatra jelentkezett: segítene rendezvényeken, irodai munkában, ilyesmikben. Ennek kibaszottul nem volt értelme. Kris zsigerből utálta az irodai munkát. Azzal eleget foglalkozott a napi munkájában. Eredeti elképzelésével ellentétben Bobbi Raydennek dolgozni nem volt annyira vörös szőnyeges buli, mint képzelte, helyette Bobi nagymenő ügyfeleinek médiaemlítéseit kellett követnie és elemeznie. Totál unalom.

Susan felkapcsolta a villanyt, a fény megvilágította az üres recepciót és a kopott tengerészkék szőnyeget. Megkerülték a recepciós pultot, egyenesen hátra indultak, oda, ahol a falon motivációs plakátok és mentorok és mentoráltak különböző kirándulásokon készült fotói díszítették a narancssárga falakat.

Susan letette a kartondobozt az asztalra, és sokat tudó tekintettel mérte végig Krist.

– Szóval… Szeretnél segíteni a jövő heti csoportos tevékenység kellékeinek rendezésében, vagy inkább elmondanád, miért vagy itt vasárnap délután?

Kris legyintett. Szerette Susant, aki filmes produceri munkáját hagyta ott négy évvel ezelőtt, és választotta új hivatásának a MentHer alapítványt. De annyira azért nem szerette, hogy különösebben közlékeny legyen vele. Plusz Kris maga sem volt biztos abban, hogy pontosan miért ide jött vasárnap, amikor a Chateau Marmontban flörtölhetne jobbnál jobb srácokkal.

– Segítek a kellékek rendezésében – felelte Kris, elsimítva egy vastag hajfürtöt a homlokából. Fekete tincseit természetes sötétbarnára festette, és többdimenziós csokoládébarna és karamellszőke balayage festéssel élénkítette. Hála istennek talált egy stylistot Los Angelesben, aki képes volt olyan munkát végezni, mint a seattle-i fodrásza.

Susan ajka fanyar mosolyra görbült.

– Rendben.

A következő néhány órában csendben dolgoztak. Nem tartott hosszú ideig a készletek válogatása, de Susannek a MentHer augusztusi éves nyári gálájának megtervezésében is elkelt a segítség. Kris örömmel dobta be magát az ötletelésbe. Ezt a feladatot élvezte, hiszen már több tucat jótékonysági esemény megszervezésében segített apjának. A MentHer költségvetése nem igazán volt ugyanazon a szinten, mint azok a jótékonysági bálok, amelyeken a részvételi díj a vacsoráért 5000 dollár volt, de egy kis kreativitással sokat el lehet érni.

– Miért csinálod ezt hétvégén…?

Kris sárga írótömbön felvázolt egy listát témaötletekkel: Disney. Titkos kert. Hajózás. Semmi izgalmas, de figyelembe vették a mentoráltak széles korosztályát.

– Úgy tudtam, hogy a rendezvényszervezés Melinda feladata.

– Szívesen csinálom. Ha szeretsz valamit, az nem munka – felelte Susan mosolyogva. – Nagyra értékelem, hogy itt maradtál, pedig most éppen összetörhetnéd egy szegény srác szívét.

Kris csak legyintett erre az ugratásra.

– Ugyan! A fiúkkal több a baj, mint az élvezet.

Ekkor megint Nate villant gondolataiba, mint valami idegesítő szúnyog, ami nem hajlandó eltűnni, és nem kis bosszúsággal elhessegette ezt a gondolatot.

– Ez valóban igaz a többségre – fejezte ki egyetértését Susan. – De várj, amíg megtalálod az igazit! Érte hajlandó leszel megjárni a poklot oda-vissza.

– Nem szeretek várni – jelentette ki Kris, és ezzel túltette magát a témán. – Ma is van mozi?

– Igen. Köszönöm, hogy eszembe juttattad – mondta Susan, és megnézte az óráját. – Most kell indulnunk, ha időben el akarunk jutni. Tudod, milyen a Los Angeles-i forgalom!

Ha volt valami az életben, amit Kris jobban utált, mint a márkás holmik hamisított verzióit, az a Los Angeles-i forgalom volt. Ahelyett, hogy a Mercedes volánja mögött ücsörögne a dugókban, privát helikoptert kellett volna bérelnie a nyárra. Órákat kapott volna vissza az életéből.

Tíz perccel a megbeszélt találkozó időpontja után értek a moziba. Szerencsére Melinda, a MentHer programigazgatója már ott volt, ő fogadta a lányokat és mentoraikat.

Megkönnyebbülten mosolygott, amikor meglátta Susant és Krist. Valószínűleg nem volt könnyű két tucat emberrel egyedül foglalkoznia.

Miközben Susan és Melinda folytatták a dolgukat, Kris hűvös távolságtartással nézett végig a mentor–mentorált párosokon. A lányok többsége láttán nem bosszankodott, ami sokat elmondott róluk, de voltak néhányan, akiknek elkelt volna egy szépségtanácsadó. Ezek soha nem hallottak a mélykondicionálóról?

– Kris! – lépett oda hozzá egy élénkszőke hajú lány. Farmer rövidnadrág volt rajta és fehér póló, melynek elejét pasztellszínű szivárvány díszített. – De örülök, hogy itt vagy!

Kris arca ellágyult.

– A világ minden kincséért sem hagytam volna ki.

Skylar körülbelül ugyanabban az időben csatlakozott a MentHerhez, amikor Kris elkezdett önkénteskedni. Ő volt az egyetlen mentorált, akit Kris megkedvelt. Maga is meglepődött, hogy kedveli a lányt, mert egy egytől tízig terjedő skálán a nullához közelített a nyüzsis lányok iránti toleranciája. Egészen eddig Courtney volt az egyetlen, akinek zsizsegésétől Krist nem fogta el erős késztetés, hogy ott helyben kikaparja a szemét.

– A bátyád még mindig nem tudja, hogy a találkozóinkra jársz? – kérdezte Kris, és elindultak a csoport többi tagja után. Susan online vásárolta meg a jegyeiket, ezért megkerülték a hosszú sorokat, és egyenesen balra, az unatkozó jegyszedők felé vették az irányt.

– Nem. Úgy tudja, hogy egy focitáborbeli barátommal vagyok itt – felelte Skylar, és elpirult. – Ez persze hülyeség. Valószínűleg nem lenne kifogása, de tudod, az a helyzet, hogy nem akarom bántani. Nagyon sokat tett értem, mióta anyánk meghalt, és nem akarom, hogy úgy érezze, nem elég jó. De van néhány dolog…

– Amiről egy nővel kell beszélned – fejezte be Kris.

Skylar hálás mosolyt villantott.

– Igen.

Ahhoz képest, hogy tizenhét éves és Los Angelesben, a hátba támadó viperák és hamis mosolyok földjén nőtt fel, megdöbbentően ártatlan és jól nevelt volt. Nem naiv, de volt benne valami friss, optimista életszemlélet, amit Kris képtelen volt felfogni. Talán ezért kedvelte ennyire ez a lányt. Skylar ritka drágakő a kemény kavicsok tengerében.

Ráadásul Kris néha mély, tartós magányt észlelt Skylar sugárzó mosolya mögött. És ezzel azonosulni tudott. Tudta, milyen érzés egyedül lenni a világban úgy is, ha emberek veszik körül. Nagy szívás.

– Kevésbé érezném magam rosszul, ha lenne barátnője – mondta Skylar, ahogy leültek a helyükre. – Valaki, aki eltereli a figyelmét a családról és munkáról. Annyira be van feszülve, attól tartok, harmincéves kora előtt infarktust kap. – Oldalra biccentette a fejét, szemét résnyire zárva nézte Krist. – Nagyjából egyidősek lehettek…

– Ne is gondolj rá – mondta Kris ellentmondást nem tűrő hangon. – Nem randizok, és csak nyáron vagyok itt.

Az elmondás alapján Skylar testvére kemény srácnak tűnt. És baszottul unalmasnak.

Család és munka.

Kris már félúton volt Aluszika felé.

– De a nyári románcok olyan izgalmasak és szórakoztatóak! – folytatta a témát Skylar.

Kris felvonta tökéletesen formázott, íves szemöldökét.

– Volt már valaha nyári kalandod?

– Nem. De…

– Shh. Kezdődik a film.

A nézőtér fényei elhalványultak, a mozi közönsége csendes várakozásba süppedt. Mivel néhány mentorált csak tizenegy éves volt, Susan olyan filmet választott, amit ők is nézhetnek. Mire a film feléhez értek, Kris legszívesebben lelőtte volna a forgatókönyvírót, a szinkronszínészeket, a rendezőt és bárkit, aki feltalálta az animációt.

Annyi szivárvány és egyszarvú volt a filmben, hogy csömöre lett tőlük.

Az sem segített, hogy Skylar végig olyan huncut szemvillanásokkal pillantott rá, ami Krisnek egyáltalán nem tetszett. Egyáltalán nem.

Hála az égnek, a film kilencven perc után véget ért. Susan és Melinda a családjukra váró lányokkal maradt, együtt várták, hogy értük jöjjenek, de Krisnek erre az estére már elég volt a csoportos szórakozásból. Elbúcsúzott a MentHer munkatársaitól és Skylartől, szándékosan figyelmen kívül hagyva a lány utolsó próbálkozásait, hogy rábeszélje a bátyjával való találkozásra, és egyenesen hazaindult.

Félúton volt Beverly Hills felé, amikor megcsörrent a telefonja. Össze volt kötve az autó hangrendszerével, ezért a navigáció kijelzőjén láthatta, ahogy a hívó neve villog a rádió képernyőjén.

Nate.

Kris szíve furán megdobbant, ujjai megfeszültek a kormánykeréken.

– Te aztán jól kicentizted – mondta, eltekintve a megszokott üdvözléstől.

– Amikor utoljára ellenőriztem, még huszonegy órám volt hátra – felelte Nate. Rekedtes, elnyújtott hangja olyan mélyen és bársonyosan töltötte be az autót, hogy Kris szinte a testén érezte.

Mellbimbói megmerevedtek és felforrósodtak 300 dolláros selyemmelltartója alatt, és hőség terjedt combjai között, annyira, hogy meglepett zihálást fojtott el.

Kris nem engedett az irracionális szexuális vágynak. Soha.

Igen, felizgatta a Nate-tel való találkozása a parkolóban tegnap, de ez egy másik szint.

Teljesen átnedvesedett a srác egyetlen mondata után; egy olyan sráctól, akiről nem is tudja biztosan, hogy tetszik-e neki.

A fenébe is… Mi ütött belé?

Neked meg nekem később beszélnünk kell a megfelelő reakciókról, mondta áruló testének, amely válaszul csak tovább hevült.

– Azért hívtál, hogy az időzítésről beszéljünk, vagy sikerült döntést hoznod?

Kris gratulált magának a távolságtartó hangnemhez. Az alapján senki sem tudta volna megmondani, hogy a teste reszket, mint falevél a szélben.

Nate halkan felnevetett, és a fenébe is, a vidámság érdes morajáról Kris még jobban beindult.

Pokoli jó lehetne telefonszex-munkásként.

– Igen. Megteszem… – Rövid szünet. – Feltételekkel.

Feltételek? Feltételek?

A harag mérsékelte Kris izgalmát. Már beadta a derekát az 5000 dollár pluszköltségbe. Mert 15 000 dollár pokolian sok pénz volt azért, amit meg kellett tennie, ami alapvetően nem más, mint jól kinézni és pár bókot dobni Gloriára.

– Mit szívsz? Ha úgy gondolod, hogy…

– 15 000 dollárért megcsinálom…

Egyszerre beszéltek, de Nate még nem fejezte be, és következő szavaitól Kris annyira megdöbbent, hogy ezután hosszú ideig meg sem tudott szólalni.

– …plusz egy csók. Tőled. Bármikor, az általam megválasztott időben.

NEGYEDIK FEJEZET

Kris dühös volt.

Nate rögtön elmosolyodott, amint meglátta a lányt a Hilltop Parkban. Dühtől szikrázó szemekkel figyelte, ahogy közeledik. Fehér ruhájával, a szélben lobogó sötét hajával, mély haragjával bosszúálló angyalra hasonlított, aki menten lesújt szegény halandóra, aki szembe mert szállni vele.

Csakhogy Nate nem egyszerű halandó. Krisnek szüksége van rá. Ha nem lenne szüksége rá, nem egyezett volna bele egy hét után, hogy személyesen találkozzanak, miután felsorolt néhány kreatív helyet, ahol teljesíthetné az ellenajánlatot, aztán letette a telefont.

Nate hatalmas kockázatot vállalt az ellenajánlattal, de ha tanult valamit az életről és az üzletről, akkor az egyik tanulság az, hogy: Mindig tárgyalj! A nyitó ajánlat ritkán a legjobb, ezért tesztelte a lehetőségeket, és emelte az árat 15 000 dollárra. Plusz öt lepedő talán nem jelent sokat Krisnek, de a Reynolds családnak iszonyúan sokat számít.

Ami az ajánlat csók részét illeti… nos, abban a pillanatban, amikor az kicsúszott a száján, Nate ugyanúgy meglepődött, mint Kris. De minél többet gondolkodott rajta, annál inkább arra jutott, hogy nem bánná, ha megerősítést nyerne, és megtapasztalhatná, vajon Kris telt ajkai olyan édesek-e, mint amilyennek látszanak.

Amióta találkoztak, folyton erre gondolt, és ez szinte az őrületbe kergette. Nate nem az a fajta pasi, aki egy lány miatt hajlamos oda meg vissza lenni. Ha nőt akart, általában alig kellett felemelnie a kisujját, az ellenkező nem tagjai rávetették magukat; bármit felajánlottak szimpla szopástól az édes hármason át olyan perverz akciókig, melyeket csak pornóoldalakon lehet látni.

Persze ebben az adott helyzetben semmi sincs úgy, mint általában.

– Késtél – jelentette ki Kris határozott hangon.

Nate vállat vont.

– Bocsánat. A meghallgatásom elhúzódott, és Long Beach elég messze van Hollywoodtól, különösen csúcsforgalomban.

A meghallgatás egy krimi kisebb szerepére szólt, és biztos volt benne, hogy sikerült. A szerep csak néhány sor, de közvetlen kapcsolatot jelentett Oscar Bravóval, a világ legnagyobb akciósztárjával.

Nate izgatott volt a gondolattól. Oscar az egyik bálványa.

Kris felhördült.

– Először a nevetséges ellenajánlatod, most meg a lassúságod. A szerencsédet kísérted.

– Ha ennyire nevetséges, miért vagyunk itt? – kérdezte Nate, és lazán az alacsony fal egyik kőpillérjéhez dőlt.

Nevéhez híven a Hilltop Park egy dombon volt, szép kilátással Long Beachre, Rancho Palos Verdesre és a távolban Los Angeles belvárosára. Nem volt hatalmas: csak egy kerek tér, padokkal tarkítva és buja fű zöld szőnyegével borítva. Rajtuk kívül csak egy középiskolás pár volt a parkban az egyik padon, ők azonban túl elfoglaltak voltak ahhoz, hogy Krisre és Nate-re figyeljenek.

– A többi színész, akiknek felkínáltam, nem tudta elvégezni a munkát – mordult Kris.

Nate szemöldöke összerándult.

– Egy hét telt el. Hány színészt szerződtettél a feladatra?

– Hármat. És nem, nem fizettem nekik 10 000 dollárt, csak százat. Az volt a feladatuk, hogy flörtöljenek Gloriával, és derítsék ki, fel tudják-e kelteni az érdeklődését – mondta sima homlokát ráncolva. – Hát, nem.

Hála istennek!

Nate egész héten rettegett és bűntudat emésztette, mert arra gondolt, hogy a túl merész alkudozással egyszerűen kidobott az ablakon tíz- vagy tizenötezer dollárt. Erre azonban visszatért alapjáratú magabiztossága.

– Szerinted én más leszek?

Nate tudta, hogy így lesz; csak hallani akarta, ahogy Kris kimondja. Nem volt az a dicsekvő típus, de nem is akart úgy tenni, mintha nem lenne tudatában külsejének. Tisztában volt a nőkre gyakorolt hatásával, és azzal is, hogy Kris hogyan reagál rá. Szemének csillogása nem teljesen a harag megnyilvánulása.

Nate nem szexelt nyilvános helyen tizenhat éves kora óta, amikor megdugta Sheri Cummingst a tengerparton. Akkor a saját kárán tanulta meg, hogy a tengerparti szex valójában nem is olyan szexi. Napokba telt, amíg az összes homokot eltávolította testének azon területeiről, melyeknek a létezéséről korábban tudomása sem volt.

Most azonban nem volt homok, és Kris olyan kicsi, hogy fél karjával is fel tudná emelni, a másik kezével pedig…

– A feltételeidet tekintve ajánlom is, hogy jobb legyél.

Kris hidegen csattanó szavai zökkentették ki Nate-et 18-as karikás fantáziájából. Ám nemhogy csillapították volna izgalmát, hanem ettől még jobban beindult. Szerette a jó kihívásokat, és nem emlékezett rá, mikor kellett legutóbb többet tennie egy nőért, mint rámosolyogni. Azután rögtön vihette is a lányt az ágyába… vagy az autójába, vagy a fürdőszobájába, vagy bármilyen alkalmas felületre, ami a közelben volt.

Nate nem ivott alkoholt. Nem szerencsejátékozott. Nem drogozott. A szex volt az egyetlen dolog, amivel rendszeresen kényeztette magát, bár jó két hete ezt a feladatot csak a jobb keze látta el. Túlságosan elfoglalt volt.

– …szóval jobb, ha kitalálsz valami tervet, amely garantáltan felkelti az érdeklődését irántad – fejezte be Kris a gondolatmenetet.

A francba! A mondat első fele teljesen elkerülte a figyelmét.

– Mitől vagy olyan biztos benne, hogy működni fog? – kérdezte Nate abban a reményben, hogy további részleteket sikerül megtudnia. Nem akarta hagyni, hogy kiderüljön, nem figyelt rá, különösen mivel a megállapodásuk még nem volt kőbe vésve.

– Működni fog. Gloria egy bosszúálló, irigy kurva, aki mindent akar, ami az enyém – mondta Kris, azzal óriás táskájából előhúzott egy manilla borítékot, és Nate kezébe nyomta. –Részletesebben megvitatom a tervet, miután aláírtad a szerződést és a titoktartási nyilatkozatot.

Nate hitetlen nevetésétől vibrált a levegő körülöttük.

– Viccelsz.

– Nem viccelek.

– Te komolyan titoktartási nyilatkozatot akarsz aláíratni velem?

– Ötven százalékos előleg vár rád… készpénzben… miután aláírtad.

Öt perccel később Nate átadta az aláírt szerződést és a titoktartási nyilatkozatot, majd átvette a 7 500 dollárt. A százdolláros bankjegyek közül néhányat a tárcájába csúsztatott, egy kisebb köteget a kabátzsebébe tett, és még a zoknijába is.

A pénz nem kedvetlenítette el, inkább fellelkesítette. Hány műszakot kellett volna vállalnia a kávézóban, hogy ennyit keressen? Nagyon sokat. És most megkapta, úgy, hogy csak néhány dokumentumot írt alá.

Átnézte a szerződést és a titoktartási nyilatkozatot. Elég korrektnek tűntek. Nem mintha Nate bárkinek is el akarta volna mondani, miben állapodtak meg.

Egy gyötrelmes éjszakán át gondolkodott, hogy elfogadja-e az ajánlatot. Arra a következtetésre jutott, hogy idióta lenne, ha elszalasztaná a lehetőséget. A fekete-fehér erkölcs luxus volt, ha az a tét, hogy egyben maradjon a család, hogy legyen mit enniük, és maradjon tető a fejük felett.

Emellett Nate anélkül megszerezheti a terhelő képeket Krisnek, hogy szexelnie kellene apja menyasszonyával. A megfelelő szögben és megfelelő pillanatban elkapott kép varázslatot képes tenni az ember képzeletében.