Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

BESZOVO

2. Láp és erdő

3. Az utolsó Csernajaev

TOPS

NYIKOLAJEV

EZERKÉTSZÁZ MEGFAGYOTT EMBER

TERROR

POGROM

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Aage Madelung

HAJSZA EMBERRRE ÉS VADRA

fordította:
Lándor Tivadar

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-204-7 EPUB
ISBN 978-963-678-205-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Jagd auf Tiere und Menschen

első kiadás: 1915
az elektronikus változat az 1918. évi
második magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Szergej Vorosilov (1865 – 1911) Utazás télen trojkával
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BESZOVO

1. Az országúton

Péter várról jöttünk - Philquist, meg én. Philquist útitársam volt. Azóta sohasem foglaltam őt esti imádságomba, akkor azonban nagyon örültem neki. Ha nem lett volna velem, - azt hiszem - sohasem jutottam volna elevenen Beszovóba... Üres zsebbel és némán, mint a hal... Csak a kopoltyúimmal bírtam csattogni és az uszonyaimmal csapkodni; így jobban illettem volna egy olyan korba, amelyben nem annyira fontos az ember szókészlete.

Azt meg kell mondanom, hogy Philquist nem hozzám való merő szeretetből állt Bjelaja erdei állomáson a régi Ingermanlandban azon a napon, amelyről itt beszélni akarok.

Nem, ilyet ne gondoljon róla senki. Ha lett volna néhány rubel a zsebében, vagy ismert volna Péterváron egyetlen embert, akit megfejhetett volna, akkor ravaszul bólintott volna egynéhányat s aztán, mint a meglőtt nyúl, úgy elrugaszkodott volna. Akkor üthettem volna a nyomát.

Így azonban kénytelen volt velem jönni, be Ingermanland szívébe, hogy onnan egyedül folytassa útját, haránt a tartományon át a tengerpart másik oldalára. Tudniillik oda kellett volna mennie. És szíve mélyén eszelős álmot álmodott: hogy majd nagyobb összeg pénzt kér kölcsön a földimtől, Elvtől, akinek birtoka első úti célom volt Oroszországban.

- Az ördögbe is! - mondotta még Péterváron - ez az Elv csak nem lakik valami nagyon messze az állomástól. Valaki ott künn Bjelajában bizonyosan ismeri őt. Egyszerűen kérdezősködünk Elv úr után, aki Beszovóban lakik, s aztán eljuttatnak bennünket hozzá, majd meglátod. Hiszen fizetni úgyis tudunk, ha egyszer ott vagyunk. A poggyászt gyorsárúként küldjük, akkor most nincs gondunk a viteldíjra. Beszovóból azután kocsit küldünk érte az állomásra.

Így hát ott álltunk Bjelaja állomáson az alkony közepett, s az októberi eső szitált reánk.

Az utolsó negyvennyolc órában semmi enni-valót sem kaptunk, ami szóra érdemes lett volna. Számomra az ilyen benyomások úgyszólván egészen újak voltak. Egy pálinkán és egy pirosjokon kívül, amelyet Gacsinóban fogyasztottam, úgy tetszett nekem, hogy főképpen abból a bűzös zsír-szagból táplálkoztam, amelyet harmadosztályú orosz útitársaink árasztottak.

Volt itt minden ízlésnek megfelelő valami. Birkabőr és kátrányos csizma, mahorkadohány is. De mindenektől öt t bő alkalmam volt alaposan megismerkedni az orosz parasztkonyhával.

- Dugd ujjadat a földbe és szagold meg, hol vagy, - mondotta nekem egy jó tanító gyermekkoromban. Nem volt sem ostobább, sem okosabb, mint az ilyenfajta emberek rendszerint. Csak volt neki orra, s abban- föltétlenül megbízott.

Most azonban, a második napon, mégis el-fogott a vágy, hogy megszabaduljak ezektől a délibáboktól s valami megfoghat ót kapjak a fogaim közé. Feszülten figyeltem tehát Philquist kérdezősködését Elv és birtoka után.

Ő fáradhatatlanul kérdezett, A közül az öt-hat ember közül, aki a pályaudvaron állott, egyetlen egyik sem menekült meg tőle.

De nem akadt egy sem, aki Elvről vagy birtokáról csak hallott is volna.

- De hát hol van Markovo postaállomás?

- Aha, Markovo, az a postaút mentén van, innen 150 versztnyire. A negyedik állomás.

Aki ezt mondta, kinyújtotta a kezét, északra mutatott és megkérdezte, hogy akarunk-e postalovakat, de Philquist nemet intett a fejével, és nagy könnyek jelentek meg szemeiben.

- Te, mit csináljunk, - mondta kezeit tördelve - ez nem a régi Svédország, ahol most vagyunk.

És bűn is lett volna, minket ebben a helyzetben irigyelni. Vadidegen országban állottunk egy kicsiny erdei állomáson, mely négy-öt házból állott és ötven kopek volt a zsebünkben. Két napja már sovány kosztra voltunk fogva.

És - most itt álltunk, húsz mérföldnyire a legközelebbi helységtől, ahol nekünk ismerős embereket találhattunk.

Philquist megkísérelte, hogy pénzt csiholjon ki a poggyászunkból, amelyet persze nem adtak ki nekünk, amíg a viteldíjat ki nem fizettük, de hát ez reménytelen próbálkozás volt. Egy zsidó, akinek boltja volt, nem valami hízelgő véleményre juthatott a mi kereskedelmi jártasságunk felől, amikor Philquist azt az ajánlatot tette neki, hogy ki nem váltott poggyászunkat vegye zálogba. Egy orosz korcsmáros sem tudott rajtunk segíteni, de legalább hajlékot és éjjeli szállást kaptunk nála kedvező feltételekkel, s ez mégis valami volt. A krugja nem volt ugyan nagy, de volt fenn a padláson egy szobája, benne egy maszatos ágy, egy asztal és néhány szék. Teát és savanyú fekete kenyeret is kaptunk, és a teafőző süstörgése mellett gondtelt szemlélődésbe merültünk sorsunk felől, anélkül, hogy eredményre jutottunk volna, mitévők legyünk.

Így tehát ruhástól egymás mellé feküdtünk a keskeny, piszkos ágyon és nyugtalan, lázas, vad álomba merültünk, amely tele volt idegen, borzasztó jelenéssel; mindehhez pedig az alattunk levő korcsmából részeg parasztok káromkodása és ordítása adta a vezérmotívumot. Nekem úgy tetszett, hogy a durva deszkafalban, amely mellett feküdtem, a gerendák közötti moha tele van lyukkal, amelyekből mindenféle mérges féreg mászott le reám és szúrt és mart és kiszívta a véremet. Mindegyik marás nyomán nagy égési hólyag maradt. Egész testem égetett, mint a tűz, és ha minden erőm megfeszítésével a féreg után nyúltam, besurrant a mohában levő lyukakba, kidugta a fejét, dühösen pislantott rám és hosszú fullánkjait összefente a barna ollókkal, hogy új szúrásokra élesítse őket, ha majd újra elnyom a bágyadt, reménytelen álom.

Korán reggel felébredtem és erőteljes elhatározással leráztam magamról ezt az ágyat és az álmokat.

Most aztán arról volt szó, hogy percnyi veszteség nélkül előrejussunk a Peipusz-tóhoz. Mert ha most híg teát és savanyú, durva kenyeret kaptunk néhány rézpénzünkért, akkor legföljebb hulladék és törköly jutna nekünk, ha koldulásra szorulnánk.

Inkább ki az erdőbe, mint hogy ajtóról-ajtóra kelljen alázatosan vándorolnunk.

Erős rázással életre keltettem útitársamat. Felült az ágyban és üresen, értelmetlenül meredt maga elé, miközben tetőtől-talpig vakarózott:

- Átkozott poloska világ! - nyögte. - Az egész testem hólyaggal van tele.

- Igen, engem is megmartak egy kicsit, - feleltem én - de most fel a csizmákkal és előre!

Ingermanland erdőin át, ha éhezni és koldulni nem akarsz. Három nap múlva Elvnél lehetünk. Hét mérföldet csak megbírunk egy nap alatt.

- Igen, de ha ez az Elv és az ő Beszovója egyáltalán nem is létezik, vagy a világnak egész más végén fekszik, mi lesz akkor?... Talán hamis címet kaptál.

- No, reméljük, hogy valóban 150 versztnyire van innen - feleltem én. - Nincs más menekvésünk, mint hogy ebben a reményben megtesszük ezt a darab utat.

- Ilyen csizmákban - szólt rá Philquist, miközben keserű és megvető mozdulattal felém tartotta egyik vékonytalpú cúgos cipőjét - fogalmad sincs az orosz utakról októberben.

- Az enyém sem jobb. De ma napfényes idő van, látod. Először csak ebből a lyukból legyünk künn!

Megittuk az előző estéről maradt hideg teát, megettük a kenyérmaradékokat és felkerekedtünk, mikor a nap vörösen világított a keleti szemhatár fölött.

Sohasem felejtem el ezt a későőszi reggelt, szürkülő hajnalának csillogó ragyogásával, friss levegőjével, mely hűs lett éjen át az erdőben az esőtől hideg mohán s most hetyke lehelettel játszott a fenyők és nyírfák ágai körül. Gyanta, tarka őszi lomb illata érzett, és nyírfatörzseké, amelyek mintha ezüsttel volnának kirakva.

A kopasz, barna lucfenyők komor koronáikkal, mint különös alakú, tépelődő árnyak váltak ki a hajnali, vérvörös égi legyezőből.

A szél távoli tompa zúgással rohant el a. koronák között, különös alakú vonalaikat súlyos és idegenül hangzó ritmusban hajlongatta. Úgy tetszett nekem, hogy egyetlen pillanatra az emberiség birodalma előtti időt látom.

Alattunk, a magaslatok lábánál feküdt a kis erdei állomás néhány faházával, de előttünk nap volt és erdő és szántóföld és a homokos út, mely az ismeretlenbe visz.

A mell mélyen lélegzett és szabadon. Egy volt ez ama napok közül, mikor a múlt elhalványul és valami új vörösen és forrón napfényre születik.

Derekasan kiléptünk a puha, tűlevél-borította ösvényen a kocsiút mentén.

Számtalan nyom volt a sárga homokban. Mindenki ott hajt, ahol az utat a legjobbnak találja, és eltér a régi nyomtól, ha nagyon mély a kerékvágása. Ahogy embertől és állattól hosszú idő óta ki van taposva, úgy kígyózott az út ide-oda.

Ahol a talaj nedves és posványos, ott vékony fatörzseket raknak egymás mellé az úton keresztbe és fenyőgallyakat és földet rája. Ez aztán tart egy darabig.

Fenyő- és nyírfaerdő váltakozott. Itt-ott megszakadt, s akkor messze lehetett látni szántóföldek és falvak fölött. Egyes ház nincs ezen a vidéken, kivéve a régi nemesi lakokat. Az orosz parasztok falvakban laknak, és meszeletlen faviskóik vékony szalmafedeleikkel komorak és szegényesek. Egyetlen vakolt fal, egyetlen meszelt tanya nem villan fel a sárga tarlókon és a zöld rozs között.

Csak nagyobb községekben bontja meg az egyhangúságot egy-egy templom fehér fala s zöld tornya vagy kupolája.

A faviskók földszürkék, ezt a színt ölti fel a fa, ha eső, hó és nap a frissen gyalult törzsek fehérjét átáztatja és megfakítja.

Az egész gazdaság egyazon épületben van. Fenn a tető alatt van a szénapadlás, melyhez lejtős falúdon hajtanak fel. Alatta lakik a paraszt és a családja a ház egyik felében, a másik felében szabadon szaladgál a jószág.

Falvakon haladtunk át, amelyeknek házai csúcsukkal az útra néztek. Itt az épületek nagyobbak voltak. Nem a szántóföld adta a gyarapodást és a jólétet, hanem az országút, melynek forgalmából nemzedék nemzedék után mellékkeresetet csiholt ki magának.

A sár olyan mély volt, hogy alacsony csizmáinkkal nem érhettük a fenekét. Az útszegélyből, beugráltunk a házakba, majd ismét vissza, és végül nagy jártasságra tettünk szert az effajta járásban.

A kutyák ugatva ugrottak utánunk, s egyikük fogával erősen beleakaszkodott az esőköpenyembe. Már most egy ilyen lebegő gallérú bő esőköpeny ugyan fölöttébb alkalmas arra, hogy egy orosz falu kutyái között feltűnést keltsen, én azonban fütykösömmel mégis odavágtam az egyiknek, úgyhogy vonítva eresztette el azt a lyukat, amelyet köpenyembe harapott.

De nemcsak a kutyák találtak minket furcsáknak és méltatlanoknak. Mezítlábas gyermekek ingben és nadrágban követ dobtak és kiabáltak utánunk. Asszonyok piros, ingszerű ruhákban, mely a nyakat szabadon hagyta, rosszallóan kukucskáltak ki a kicsiny négytáblás ablakokon, s a férfiak szitkozódtak és gúnyos pofákat vágtak.

- Szabadna talán szállást és egy kis ennivalót kérni!

- Ejnye, átkozott, koszos német csavargói! - harsogott nyomunkban.

Philquist összerázkódott és lehajtotta a fejét, én pedig nem értettem semmit, míg aztán ő a falun túl minden finom érzésemet megbántotta a hallottak lefordításával.

És erre egy szót sem lehet szólni. Száz közül kilencvenkilenc esetben igazuk volt. Oroszországban senki emberfia nem megy sétálni olyan öltözetben, mint mi voltunk, alacsony csizmában gumicipő nélkül, gyalog a sáron át; csak ha idegen, vagy csavargó. A mi ruházatunk lovat és kocsit követelt, különben szétrombolt minden illúziót. Lett volna kerek orosz sapkánk, ráncos vízhatatlan csizmánk és vörös, gyapjúövünk bojttal egy színehagyott hosszú kabát körül, akkor még a kutyák sem ugattak volna meg.

Mintegy négy mérföldet mehettünk így, mikor egy kis krughoz, vagy mint errefelé mondják, kábákhoz értünk, mely egészen magában állt az út mellett s olyan szerény külsejű volt, hogy úgy gondoltuk, semmit sem kockáztatunk, ha bemegyünk. Egy nagyobb korcsmát, amely mellett már benn a faluban elhaladtunk, s ahol a postautasok Bjelaja után első ízben váltanak lovakat, hallgatagon és csodálattal mellőztünk.

Korcsmárosék, öreg, összeaszott emberpár, barátságosan elénk jöttek és kikérdeztek minket egész múltúnkról és jövőnkről.

Philquistnek erre megint kedve támadt arra, hogy költői legyen, megható ifjúságunkról és férfilelkünk valamennyi arany lehetőségéről regéljen s ez jó benyomást keltett korcsmárosékban olyannyira, hogy felszolgáltak nekünk, ahogy csak tellett tőlük.

Ernyedtségünkön jókora korty pálinkával segítettünk, üres gyomrunkat pedig teával és nagyszemű, ragacsos, záklyás kenyérrel töltöttük meg.

Az egész kábák csak két kicsiny, alacsony helyiségből állott. A söntésben, ahol az egyetlen durva deszkaasztal mellett ültünk, a fal mentén néhány alacsony lócaágy. volt vendégek számára, akik ott akarták tölteni az éjjelt, s az egyik szögletben lécrekesz portéka számára. A söntés mögött kicsiny konyha volt nagy, orosz tégla-kályhával, mely az egész házat fűtötte, s amelyen korcsmárosék orosz hagyomány és szokás szerint a meleg miatt aludtak.

Én azonban nem bírtam ki sokáig a füstfelleges szobában, kiültem az ajtó elé és végigtekintettem ezen az országon, amelyet mi nyugaton oly kevéssé ismerünk.

Az északi orosz táj fölött erdőivel, sovány földjeivel és szegény falvaival valami elhagyatottság és mélységes bánat ül, valami, ami beszél a szívhez évszázados szolgaságról és nélkülözésről; egy darab rege, egy darab misztikum Ázsiából, mely a nyugati embernek egyszerre rokon és idegen is; idegen, mert az orosz népiélek más ösvényeken szenvedett és küzdött, mint a nyugat lelke, és rokon, mert ami sajátos egy nép lelkében vagy a világban, az mindnyájunkhoz közel áll.

Philquist tudakozódott az út felől és meg-indultunk, hogy estére még egy másik kábákig jussunk, ahol éjjelre szállást találhattunk. A fáradtságot nem éreztük. Az ember megszokja azt, mint a szakadatlan mozgást, ha tudja, hogy nem lehet másként.

Még az éhséget is meg lehet szokni. A szűkös táplálkozásnak csak első napjaiban gyötrődik az ember, hogy valahogy túltegye magát rajta, azontúl a belek többé nem korognak; megszűnnek összehúzódni és hiábavaló munkát végezni.

Szívósan és állandóan törekedtünk előre. Csak a keskeny vízfolyások fölötti fahidakon álltunk meg s elszívtunk egyet azokból a silány és keserű cigarettákból, amelyekkel a legutolsó pihenőhelyen elláttuk magunkat. Leköptünk a vízbe, hogy mégis mulassunk valamivel, aztán tovább mentünk száraz és átható ízzel a szánkban.

Futó esők az utat még undokabbá tették, mint volt eddig, és Philquist panaszkodott, hogy víz szivárog a cipőjébe, melynek talpa leválóban volt. Az egész ég beborult, s a sötétség korábban lepett meg bennünket, mint ahogyan kiszámítottuk.

Még vagy egy mérföldnyire lehettünk a legközelebbi kábáktól, amikor Philquist hirtelen megállt és vonakodott tovább menni:

- Egy lépést sem tovább! Hisz se nem látunk, se nem hallunk…

Magam is ellenállhatatlan ösztönt éreztem, hogy hanyatt feküdjek ott az úton és több napon át egyfolytában aludjam. Ha valóban fáradt az ember s végső cseppnyi idegerőről van szó, akkor veszedelmes dolog megállni és alvásra gondolni.

Nem is beszéltünk többet róla, hanem egyetlen szó nélkül az erdő felé indultunk, hogy ott fekvőhelyet keressünk.

Philquist azonnal leült, hátával nekitámaszkodott egy nagy fenyőfának és menten elaludt; feje oldalt billent s alsó állkapcsa ernyedten lógott lefelé.

Ámde esett az eső, én hát kényszerítettem magamat, hogy erővel szembeszálljak azzal az átható álomérzéssel, amely agyamra ráfeküdt. Megindultam, hogy valami sűrűséget keressek.

Eközben egy széldöntéshez értem s már vissza akartam fordulni, mikor egy nagy jegenye- fenyő gyökereit pillantottam meg, amely egész hosszában kibukott a fáknak szemközt húzódó falából.

Az erdő házat épített nekünk, gondoltam, és egyszerre otthonosnak és örömtől hévültnek éreztem magamat a nagy magányosságban.

Meglehetős erőfeszítésembe került, amíg életre kaptam Philquistet. Egészen össze volt omolva és dührohamot kapott, mikor az erdőben és a sötétségben fölébredt. Lassan-lassan végre visszanyerte érzékeit, s akkor sebtében fekvőhelyet rendeztünk be a gyökerek alatt, amelyek, mint valami ferde gyeptető emelkedtek a sűrűség lombfala felé.

Fenyőgallyat és mohát gyűjtöttünk, hogy arra feküdjünk és száraz ágakból tüzet raktunk.

Csak lett volna valami főzni vagy sütni valónk a vörös, sistergő tűzön; de be kellett érnünk azzal, hogy elképzeltünk ilyesvalamit, szomjunk csillapítására pedig a fiatal fenyőágakról leszoptuk az esővizet.

Ennek hűvös harmat és tűlevelű íze volt, mi azonban akkor nem gondoltunk másra, csak arra, hogy friss és hűsítő volt, és arról sem nyilatkoztunk, hogy akár egy egész tűlevelű erdőt le tudtunk volna inni, ha nem tartott volna olyan sokáig és nem lettünk volna oly halálosan fáradtak.

Mikor az ember egészen magára, az erdőre és az egyedüllétre van hagyva, a mindennapi emberélet minden beszédtárgya elrebben.

A magán és másokon való buta vigyorgás feledésbe merül. Csendes és komoly hangulat száll az érzékekre, mint éjszaka és eső, és egy új felbukkanó napnak álma minden földi féregre.

Philquist elsőnek hagyta abba tivornyánkat s a farakás tűzfényénél láttam, hogy támolygott, amint ment. Száraz ágak, amelyekre rálépett, különös, ismeretlen zajjal recsegtek, mintha orangután volna az, aki hosszú, lelógó karjaira támaszkodva káprázó szemmel és kíváncsian megy haránt a széldöntésen keresztül az első égő tűz felé.

Mikor odamentem hozzá, nyitott szájjal aludt, hanyatt fekve és minden tagját messze szétterpesztve, mintha egész életében fenyőgyökerek alatt az erdőben aludt volna.

Egy halom ágat tettem a tűzrakásra s egy pillanatig láttam, amint a tűz lobogó lángfényt vetett a sűrűség fái közé, amint kígyózott a füst sárgásszürkésen és bolyhosan a komoran lecsüngő fenyőágak között, és melegen és fűszeresen bele-széledt az éjszakába és sötétségbe a széldöntés fölött.

Amint így végignyúltam a tűz mellett és köpenyembe burkolóztam, félig öntudatlanul éreztem, hogy az eső súlyosan és nedvesen csurog le a földre, mint valami vigasztalan sírás.

Így merültem a legmélyebb álomba, amelyet valaha aludtam.

Valószínű, hogy én is szétterpesztett tagokkal és lógó állkapoccsal aludtam, mint egy halott orangután, mely egy utolsó sóhajjal feküdt le a nagy szendergésre.

A fázástól dideregve ébredtem fel szürkületkor s oldalba döftem hálótársamat, aki még mindig ugyanabban a helyzetben feküdt ott s még egy nagy pókot sem zavart meg abban, hogy hálóját éppen fölötte feszítse ki a finom fagyökerek között.

Philquist is dermedtre fagyott. Széjjelkotortuk a kiégett tűzrakást s megmelegítettük kezünket a hamuban, amely még forró volt.

- Nem éppen barátságos világ van az egykori Svédországban, ahol most vagyunk, - mondotta Philquist és a szavak szaggatottan szökkentek ki fogai közül.

- Nem hiszem, hogy kibírom egész napon át gyalogszerrel egész addig az »Elv«-ig; ha ezt tudom, nem vállalkoztam volna az útra.

- Hozzá kell látnunk, hogy kibírjuk - feleltem én. - Egy darabig még egészen jól itt maradhatnánk a sátrunkban, ha valami ennivalót tudnánk szerezni. Az is balszerencse, hogy a puskám a bőröndben maradt... nézd csak!

Egy raj nyírfajd ült a másik oldalon és ringatózott a vékony facsúcsokön. A sárga, bizonytalan nappali fényben olyanok voltak, mint nagy, fekete gyümölcsök.

- Huj! - ordítottam én és hirtelen kiléptem a széldöntésre; a szám kinyitása és a vad madarak megpillantása, melyek repülve szálltak a magasba, a torkomat egyszerre nagy, meleg vízcseppekkel, a szemeimet száraz forrósággal töltötte meg.

Az ég tiszta volt és fehér dér lepte a sárgás erdei füvet és a hervadt virágokat.

Az őszi tarka nyírfalomb, mint csupa vékony, izzó fémlapocska zörrenget a lehajló könnyed ágakon s drága, aranyszín csipke gyanánt tekerődzik a sötétzöld tűleveles erdő körül.

A friss őszi levegő és a nap, mely a maga vörös vérében fürdött, vágyat keltett bennünk, hogy új tábortűz felé vándoroljunk.

Leszopogattuk a dért a füvekről és virágokról, és találtam néhány barna gombát, melyek jobban Ízlettek, mint minden, amit eleddig ettem, A kabakban, amelyet szerencsénkre nem értünk el az este, megint egy pohár pálinkát és teát ittunk, telecsaptuk a gyomrunkat ragacsos kenyérrel, azután útnak indultunk észak felé, amíg a nap ismét az ég nyugati pereme felé hajolt.

Rögeszménkké vált, ezzel gyötörtük magunkat, hogy földink a föleinek nem is ezen a felén lakik.

Kivált Philquist, akinek cipőjén a leváló talp minden lépésnél fel- és lecsapódott, szenvedett ettől a gondolattól. Hisz nem is volt túlságosan örvendetes az a tudat, hogy újabb egy napi gyaloglás után nem bírjuk tovább, s hogyha Elv valóban nem létezik, nincs más hátra, mint hogy a rendőrséghez fordulunk és börtönről-börtönre vonszolódunk vissza Pétervárra.

- Miféle fene földbirtokos az, akit senki sem ismer! Mindenütt kérdezősködöm. Meglátod, hogy hamis címet adtak neked! - méltatlankodott Philquist.

Így lezüllve és hontalanul, ahogyan magunkat itt kinn az országúton, a szakadatlan, hülye gyaloglás közepett éreztük, el sem bírtuk képzelni, hogy akadhatunk olyan emberekre, akik képesek helyzetünket felfogni, vagy akiknél legrosszabb esetben menedéket találhatunk és ennivalót - igen, főképpen ennivalót.

Menteni és gondoltam mindenféle ételre, amíg valósággal evési káprázatok fogtak el s úgy éreztem, mintha pecsenyeillat és kása párolgása csapna az orromba. Így azonban ismét nyáladzott a szám, fájt a torkon^ égetett a szemem, s rágni kezdtem egy fűszálat, hogy más gondolatokra jussak.

Alkonyaikor kicsiny faluhoz értünk s megálltunk egy hosszú, alacsony faház előtt, amely egyáltalán nem is hasonlított az orosz parasztházakhoz.

Philquist úgy vélekedett, hogy észt telepes major, s mert tudott egy kicsit észtül, szóba ereszkedett az emberekkel, akik előtte álldogáltak.

- Gyere, menjünk be, - mondotta. - Talán kapunk itt hajlékot éjszakára, ha néhány jó szót szólunk az észtekhez. Az erdőben olyan alávalóan hideg van.

Bementünk s áthaladtunk három-négy szobán, tele férfiakkal, nőkkel és gyermekekkel, amíg felszólítottak bennünket, hogy foglaljunk helyet a díszszobában, mely azonban a többitől csak abban különbözött, hogy valamivel több szék, széles ágy és vörös pamutfüggöny volt benne.

Philquist valami ennivalót kért, de a férfi azt mondta, hogy nincs egyebük, csak tej és kenyér.

Ez nem volt rossz eledel számunkra, s mialatt egészen lassan hömpölygettük nyelvünkön, s valósággal rágtuk az erdei és egyéb illatos füvek ízére emlékeztető tejet, hogy éhségünket ne mutassuk ki túlságosan, Philquist elkezdett tárgyalni az éjjeli szállásról.

Az észt kijelentette, hogy nincs helye, különben bizony alhattunk volna nála, de ott fenn, a birtokon van hely elég. Majd megkérdezi ott fenn. Azok ott becsületes emberek s még hozzá németek.

Philquist aggályos pofát vágott s kissé bizonytalanul hozzáfogott, hogy egy névjegyet kerítsen elő. Nem volt nála, de nálam volt egy elfelejtett, barnára izzadt névjegy a zsebem egyik redőjében.

Philquist idegesen a plajbászába harapott és ezt írta németül a névjegy hátára:

»Két fiatalember, aki kínos helyzetben van, éjjeli szállást kér és elnézést az alkalmatlanságért.«

Az észt átvette a névjegyet és útnak indult.

Az alatt a tíz perc alatt, amíg várnunk kellett, kényelmetlenül éreztük magunkat, míg egy magas. idősebb férfi, hatalmas bajusszal, magas csizmában és ezüst veretes szíjjal a köpenye körül, egész kutyafalka kíséretében lépett a szobába.

- Jónapot, uraim! - így szólt, miközben kutatóan mért végig minket - mivel szolgálhatok?

Philquist hosszú beszédben és nem minden megindultság nélkül megmagyarázta a szorultságot, melybe jutottunk, s amint így beszélt, a vadászember egyre hangosabban és hangosabban nevetett s egyikünkről a másikra pillantott. Úgy látszik, hamar rájutott, hogy nem tartozunk az útonállók legveszedelmesebb fajtájához, zavart és megviselt voltunk másra vallott.

- Teringettét, ez egészen emlékeztet az én ifjúságomra, - kacagott jóízűen. - Én is jártam így egyszer-kétszer, hasonló história... No, igaz, hogy éppen most szántunk s benne vagyunk az irtásban is, de ha megelégednének...

Felvezetett bennünket egy kicsiny, fából való épülethez, afféle közönséges egyemeletes orosz úrilakhoz, mélynek homlokzatán oromzat és faoszlopok voltak.

Mikor beléptünk, fény sugárzott elénk a barátságos szobákból. Úgy tetszett, sok év telt el, amióta olyan házat láttam, mely úgy volt berendezve, mint odahaza nálunk, és azon való zavaromban, hogy megszokott környezetben idegen és züllött voltam a magam szemében is, inkább volt kedvem az ajtón kívül maradni és gondolatban egy pillanatra átéreztem, milyen gazdag voltam künn az erdőben, ahol a tűzrakás és a gyökérsátor az én tulajdonom volt.

De ez az érzés hamar eloszlott; mert az öreg Flint és nővére és unokahúga úgy gondjukba vettek minket, mintha a gyermekeik lettünk volna.

Az is nagy terhet vett le a vállunkról, hogy Elvet ismerték, bárha azt beszélték róla, hogy különc és emberkerülő.

Csakhamar asztalnál ültünk, mely csak úgy roskadozott a legpompásabb ételek alatt.

Volt ott egy egész sonka, egy egész tálra való sült fájd és sok más nagyszerűség.

Én valósággal elnyeltem egy fajdkakast és azt hiszem, néhány font sonkát, megfelelően szörnyű mennyiségű kenyérrel és burgonyával együtt.

Es ezek a pompás emberek még többet kényszerítettek belénk és ott ültek és megcsodáltak minket, mintha még sohasem láttak volna éhes, fáradt fickókat.

Másnap reggel felébredtem puha ágyamban, mikor valaki kinyitotta az ajtót és harisnyás lábbal halkan belépett. Az öreg Flint volt. Úgy tettem, mintha aludnám, de szempilláimon keresztül láttam, amint fogta cipőinket, egy pillanatra megállóit és ránk nézett. Aztán fejét rázta, halkan nevetett és kiosont.

Közben újra elaludtam, de megint hallottam őt, amint cipőinkkel visszajött s aztán eltávozott.

Mit akarhatott a cipőinkkel? - gondoltam. Ez már mégis túlzás!

Mikor azonban felkeltünk és Philquist felhúzta megrongált cipőit, felfedezte, hogy a talp oda volt varrva, mialatt ő aludt. Philquist keserű panaszai tehát, amelyeket előző este úti kalandjaink előadása közben hallatott, odavitték az öreget a kaptafához.

Kértek, hogy maradjunk, mi azonban mégis elhatároztuk, hogy a vendégszeretetet mértekkel használjuk ki, hogy célunkat még este előtt elérjük. Ez nem is volt nehéz, mert házigazdáink a feleúton kocsin akartak vinni bennünket.

Nagyon büszkék voltunk, mikor két gyors lovunkkal, a kétkerekű egyfogatú csézákon el- vágtattunk a parasztok mellett, akikre az előző napon úgy tekintettünk fel, mint egy triumphator kocsijára. Társadalmi állás tekintetében szörnyű nagy lépést tettünk előre. Tulajdonképpen csodálatos, milyen könnyen felejti el az ember a kevésbé fényes múltat. Ismertem embereket, akik egyszerűen kitörölték az emlékezetükből.

Markovo postaállomáson felfogadtunk egy parasztot, aki tovább vitt bennünket, mert Elvet ott a vidéken jól ismerték.

Lekanyarodtunk a nagy országútról, elhagytuk feketefehérre mázolt versztcölöpjeit, amelyekből immár majdnem másfélszázat számláltunk meg, amióta a vasútról eljöttünk. A keskeny út, amelynek gödrein át kocsisunk sovány pónija és a merev deszkakocsi fel és le botorkált, sűrűségeken haladt át, egykor erdő borította leégett foltokkal, ahol fekete facsonkok rőfnyire nyúltak ki a sötét, elperzselt erdei talajból. Itt-ott egy- egy észt telepes magányos udvara állott. Szemlátomást határterülethez közeledtünk, amelyen a szorgalmas és törekvő úttörők megkezdték előnyomulásukat, hogy a sivár orosz pusztaságtól kemény, fekete kenyeret harcoljanak ki.

Fenn, a Peipusz-tó másik oldalán van a hazájuk, a német lovagok hajdani birodalma és a balti bárók dorádója.

Ott megszűnik az orosz nyelv és protestáns templomok magas ormai védik a szentháromságot a görög szentek tarka tömege ellen.

A talaj egyenetlenebbé vált. Alacsony ha-lomsorok között mocsaras részek terültek el, amelyeken a mocsárba lazán egymás mellé fektetett vékony fenyőtörzsek testén haladtunk át. Ez volt az orosz cölöpút.

Egészen besötétedett, s a paraszt, aki nyakra-főre azzal biztatott, hogy mindjárt Beszovóban leszünk, egyszerre nagy határozottsággal kijelentette, hogy helyben vagyunk.

Éppen egy aggasztóan keskeny cölöpúton jutottunk át s egy meredek mélyúton vánszorogtunk fel, amelyen a kocsi csak éppen, hogy elakadás nélkül keresztülmászhatott, amikor Philquist is kijelentette, hogy itt valami birtoknak kell lenni; meglátszik a földekről.

Beszovo volt!

A kocsi megállóit, hogy a durván faragott cölöpfalon, mely az udvart bekerítette, átjárót keressünk.

Ez volt tehát Beszovo, amelyet képzeletemben úgy rajzoltam ki, mint ó-orosz kastélyt, magas gerendaházakkal, faragványos ablakokkal, lihegő hármasfogattal és ugató kutyákkal.

Mély megszégyenülést éreztem magam és az élet képzelődései miatt, amikor szemlét tartottam a nyomorúságos valóságon.

Régi tűzirtás egy kopár hajdani kertben. Néhány kicsiny gazdasági épület, még szalma sincs a puszta háztetőkön, amelyeknek csupasz lécezete, mint egy csontváz bordázata vigyorgott, és két deszkabódé: ez volt Beszovo, a tündérkastély.

Philquist keresztet vetett, én pedig nagyon, nagyon szegénynek éreztem magamat.

Találtunk egy kaput és áthaladtunk rajta, el egy fabódé mentén. A kicsiny ablakokban világosság volt s belsejében egy egész észt családot láttunk össze-vissza nyüzsögni.

Itt nem lehet, akit keresünk; feljebb kell lennie, a másik bódéban.

A piros, pamutból való vonófüggönyökön a csak rőfnyi magas ablakok mögött egy fej árnyéka látszott.