A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók, ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is. A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Andrés Neuman: Hablar solos
Alfaguara, Madrid, 2012

Copyright © 2012, Andrés Neuman
All rights reserved

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Eőry Zsófia

Hungarian translation © 2023 Eőry Zsófia
Utószó © 2023 Valuska László
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

ISBN 978 963 620 183 8

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Sorozatszerkesztő Karádi Éva
Felelős szerkesztő Nemes Krisztián
A szöveget gondozta Balázs Piroska
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Apámnak, aki egyúttal anya is

Ne higgye, hogy ott is el tudnám mondani, amit most elmesélek önnek.

Hebe Uhart: Hogy megyek vissza?

Lito

Erre énekelni kezdek, és nagyra tátom a számat. Amikor papa meglátja, milyen boldog vagyok, felnevet. Mama viszont nem.

Nem is tudom már, hány nyarat könyörögtem végig. Mindig ugyanazt válaszolták. Majd egyszer. Utálom, ha ezt mondják. Elképzelem, hogy gyerekek hosszú sorban állnak egymás mögött, és én vagyok a legutolsó. Most vitatkoztak. Csak halkan. Közben sokat hadonásztak. Együtt bezárkóztak a konyhába. Nagyon nem szeretem, ha ezt csinálják. A konyha mindenkié! Az ajtóra tapasztottam a fülemet. Így is alig hallottam valamit. Hamarosan előkerültek. Mama nagyon komolynak tűnt. Kinézett az ablakon. Aztán odajött hozzám, és megpuszilt a frufrumnál. Papa megkért, hogy üljek le mellé. Mintha gyűlést tartanánk. Megfogta a kezemet, és így szólt: Lito, már férfi vagy, mehetünk. Erre ugrálni kezdtem a kanapén.

Próbálok megnyugodni. Hiszen már férfi vagyok, nem igaz? Megigazítom a pólómat, és visszaülök. Megkérdezem papától, hogy mikor indulunk. Most, feleli. Most! Nem hiszek a fülemnek. Már rohanok is fel a szobámba. Kihúzom-betolom a fiókokat. Leejtem a ruhákat. Mama segít bepakolni a hátizsákomat. Király lesz. Biztos. Tuti biztos. Vannak dolgok, amik csak azután történnek meg veled, hogy tízéves lettél.

Hármasban megyünk le a gépszínbe. Itt mindig olyan büdös van. Felkapcsolom a lámpát. Megpillantom Juanjo bácsi kamionját. Ragyog a tisztaságtól. Mint új korában. Papa nekilát, hogy ellenőrizze a kerekeket. Aztán a motort. Meg az olajat. Papa még ehhez is ért? Mama felrakja a hátizsákomat az első ülésre. Oda bizony. Az anyósülésre. Azt sem tudom, mit mondjak. Csöndben várjuk, hogy papa végezzen. Feketék lettek az ujjai. Mintha bogarak lennének. Ráérősen megmossa. Aztán felmászik a vezetőfülkébe. Előveszi a pénztárcáját, és kirak egy képet mamáról a tükörre. Mama a kezét tördeli.

Órákig tart, mire elindulunk. Még búcsúzkodunk meg minden. Mama súg valamit papa fülébe. Egyfolytában engem ölelget. Jaj. Na végre beülünk. Papa azonnal bekapcsolja az övemet. A sajátját viszont nem. Átolvas néhány papírt. Megnézi a térképet. Jegyzetel. Egyszer csak felbőg a motor. Az ajtó kitárul, a gépszínt elönti a fény. Az integető mama eltűnik a szemem elől. Na, szól papa, miközben megpaskolja a kormányt, reméljük, hogy Pedro szerencsét hoz nekünk. Miért hívják Pedrónak?, kérdezem. Azért, fiam, mert ez egy Peterbilt, feleli. Na és?, nem tágítok. Papa felnevet és gyorsít. Utálom, ha kinevet, amikor kérdezősködöm.

Fentről látom, ahogy száguldanak az autók. Mintha kerekeken guruló helikopterben ülnék. Egy nap majd én fogom vezetni Pedrót. Tuti biztos. Mindig figyelem, hogyan csinálja Juanjo bácsi. Van itt vagy ezer gomb. De végül mindig csak hármat vagy négyet használ. A legnehezebb maga a kormány lehet. Mi történik, ha például be kell fordulnod, de hirtelen eltéveszted, és a másik irányba kanyarodsz? A többi elég könnyűnek tűnik, papa is alig figyel oda rá. Mintha máshol járna az esze. Jobb lesz, ha ezt nem mondom el mamának. Az autóban mindig összevesznek. Olyan szívesen rámarkolnék a kormányra. De tízévesen még nem lehet, már én is tudom, nem vagyok hülye. Jól megbüntetnének.

Nagyon meleg van itt fönt. Gondolom, ezekben a magasságokban jobban melegít a nap. Megpróbálom bekapcsolni a klímát. Megnyomom a gombokat, ahogy induláskor papától láttam. Ő erre bosszús arcot vág, és kikapcsolja. Én megint bekapcsolom. Ő megint ki. Fárasztó ez a papa. Megkérdezem, hátha: Megtanítasz vezetni? Papa elmosolyodik, aztán komoly képet vág. Majd később, sóhajtja. Erre számítottam. Nem szabad, ugye?, kérdezem. Nem az a baj, csigabigám, feleli. Hanem?, kérdezem meglepetten. Papa titkolózóst játszik. Hanem? Hanem?, ismételgetem. Papa az egyik kezével elengedi a kormányt, lassan felemeli a karját (elhúz mellettünk egy villámgyors piros kocsi, imádom a piros kocsikat, főleg ha lehajtható a tetejük, egy ilyen piros kocsi nagyon király! Hogy lehet, hogy a sofőröknek nem borzolódik össze a hajuk? Vagy mindegyik rövidre vágatja? Persze, csakis ez lehet a válasz, de akkor mi a helyzet a nőkkel?), úgy is hagyja, a keze a levegőben, amíg újra oda nem nézek. Akkor kinyújtja az egyik ujját, és rám mutat. Nem, nem is rám. Lejjebb. Az edzőcipőmre. Hanem ez, mondja végül. Nem értem. Az edzőcipőm? A lábad, te bajnok, mondja papa, hát hogyan érnéd el vele a pedált? Igazság szerint erre nem is gondoltam. Na és mama magas sarkú cipői? Ezt már nem kérdezem meg, mert elszégyellem magam.

Magunk mögött hagyjuk Pampatorót. A büfé nagyon csúnya volt. Az ebéd viszont finom. Kaptam hozzá vagy egy tonnányi ketchupot. Itt már nincsenek fák. Besárgult a táj. Mintha a fény az egész földet kiégette volna. Egy táblán azt látom: Tucumancha. Az országút két oldalán sziklák sorakoznak. Narancssárgák, és téglákra hasonlítanak. Hogyan készülnek a téglák? Gyártják őket? Vagy csak megjelennek a sziklákon, aztán kockákba vágják? Pedro egészen közel gurul az út széléhez. Papa furcsán fékez. Egészen kihúzza magát, két kézzel szorítja a kormányt. Eszembe jut a World Force Rally 3 (a rádióban a híradó miatt megszakítják a zenét, bemondják a halottak, majd a sebesültek számát, a sebesülteké magasabb, mint a halottaké, de mi történik, ha a sebesültek közül is meghalnak néhányan? Megváltoztatják a számokat? Újra leadják a hírt? A zene, amit papa tesz be, kicsit unalmas, egészen régi szám), imádom a pályákat ebben a videójátékban, az egyik csupa-csupa szikla, olyan, mint egy óriási sivatag. Nem elég átkelni rajta, ki kell kerülnöd az állatokat, és le kell lőnöd a rád támadó arabokat. Ha nem intézed el őket elég gyorsan, rávetik magukat az autódra, betörik az ablakot, és leszúrnak. Szuper. Egyszer majdnem megdöntöttem az abszolút rekordot. De az utolsó kanyarban felborultam, elveszítettem egy életet, és levontak a pontjaimból. Azokban a videójátékokban vagyok a legjobb, amelyikekben vezetni kell. Talán azért, mert Juanjo bácsinak kamionja van. És bár nem vettem észre, én is megtanultam vezetni. Most, hogy belegondolok, a World 3-ban nincsenek is pedálok.

Papi, szólalok meg, tudtad, hogy az egyik játékban pont ugyanilyen a táj? Na ne mondd, feleli. Az egyik kedvencem, folytatom, az a legnehezebb, hogy ki kell kerülni az állatokat, de közben az autóúton kell maradni. Aha, válaszol papa, és mi van akkor, ha letérsz róla? Felborulsz, mondom, és időt veszítesz. És még?, kérdezi papa. Szegény semmit sem tud a videójátékokról. Akkor sok pozícióval hátrébb kerülsz, magyarázom, és újra meg kell előznöd mindenkit. Kivéve persze, ha találsz egy motorfejlesztőt vagy csúszósabb gumikat. Ez minden?, papa már nagyon bosszant. Miért, kérdezek vissza, kevésnek tűnik, hogy állatokat kell kerülgetni, arabokat ölni, kicserélni a motort és mindenkit megelőzni úgy, hogy nem rohansz bele a sziklákba? Nem, nem, feleli ő, úgy értettem, hogy nem történik-e még valami, amikor balesetet szenvedsz, mármint nem sérülsz meg? Ellátnak? Kimaradsz néhány körből? Vagy mi? Papa, sóhajtok, ezek a játékok nem így működnek. Keresztbe fonom a karom. Nem állok le vitatkozni valakivel, aki még a World 1-ben sem döntött meg rekordot. Inkább a rádióhoz nyúlok, és végre találok egy érdekesebb számot. Fél szemmel papára pislantok. Nem tiltakozik. Újabb táblát hagyunk el: Mágina del Campo, 27 km. Itt már nincsenek sziklák. A nap lassan Pedro magasságában jár. Drótkerítést látok. Meg traktorokat. És teheneket. Ha elütünk egyet, újraindul a játék.

Éhes vagy?, kérdezi papa. Nem, mondom én. Na jó, egy kicsit. Nemsokára megint megállunk, feleli ő, miközben a térképet böngészi, ennyi elég lesz mára. Aztán kinyújtja a karját (azt hiszem, nem lenne szabad elengednie a kormányt, mama mindig ezt mondja neki az autóban, mire papa azt válaszolja, hogy tudja, mit csinál, erre mama azt mondja, ha tudná, mit csinál, nem engedné el a kormányt, papa meg azt, hogy akkor legközelebb mama vezessen, mire mama azt feleli, hogy amikor ő vezet, papa kiállhatatlanul viselkedik, és így folytatják még elég sokáig), nyújtózkodik, átmozgatja a nyakát, és felsóhajt. Fáradtnak tűnik. Figyelj csak, mondom, nem eszünk valamit abból, amit hátul hozunk? Nem, Lito, nevet fel papa, érintetlenül kell átadnunk az árut. Amúgy is védőcsomagolásba burkolták mindegyiket. És be is számozták. Egyenként?, kérdezem. Egyenként, feleli papa. És azután, hogy átadjuk, megint megszámolják?, kérdezem. Igazából, feleli papa, ebben nem vagyok biztos. És utána?, türelmetlenkedem. Fiam, mondja papa, a munkában elég sok dolognak nincs érelme. Épp ezért fizetnek. Érted? Nagyjából, felelem én.

Pedrót egy büfé előtt parkoljuk le, ahol színes fények világítanak. Papa emlékeztet, hogy hívjam fel mamát. Mondom, hogy épp az előbb küldtem neki üzenetet. Azért csak hívd fel, erősködik. Huh. Az viszont jó, hogy utána felteszi a nagy kérdést: szálló vagy kamion? Kamion, kiáltok fel, kamion! Holnap viszont, mutat rám papa a mutatóujjával, lezuhanyozunk, ha törik, ha szakad, világos?

Kiszállunk pisilni. Egy üveg vízzel mosunk fogat. Összekészítjük a hátsó fekhelyet. Bezárjuk az ajtót. Műanyaggal takarjuk el az ablakokat. A volánnak háttal fekszünk le. A fekhely kemény. Papa átkarol. A karja izzadság- és egy kicsit benzinszagú is. Jó nekem így. Amikor behunyom a szemem, meghallom a tücsköket. Vajon ők sohasem alszanak?

Tartalom

Lito

Elena

Mario

Lito

Elena

Mario

Lito

Elena

Mario

Lito

Elena

Mario

Lito

Elena

Valuska László: Felkészülni az ismeretlenre

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn SC – SIL Open Font License