Pauline Mai

Az élet napsárga

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű

Pauline Mai: Das Leben leuchtet sonnengelb

© 2021 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,
München, Germany

Hungarian translation © Péntek Eszter, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 384 1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztette: Blaschtik Éva

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette: Ambrose Montanus

Lieselotténak

1

Az eszpresszógéppel már álmomban is elboldogultam volna. De tényleg, ha a lakótársam az éjszaka közepén felébreszt, és azt kiáltja: „Carli, vészhelyzet, Angela Merkel van a kávéházban, és azonnal kell neki egy kapucsínó, különben kitör a harmadik világháború!”, akkor én félálomban is odatántorgok a kávéfőzőhöz, fogom a kannát, tökéletesre felhabosítom a hideg tejet, megtöltöm a kávészűrőt, becsavarom, és megnyomom a megfelelő gombot. És a tejhabra biztos még egy szép levelet is varázsolok – vagy még inkább egy szívet, hisz annál jobb üzenetet egy közelgő háború esetén keresve sem találni.

Ha az ember egy kávéházban nő fel, számtalan délutánt tölt ott, és közelről figyelheti a nagyszüleit, amint a kávéfőzővel ügyködve tökéletesen rétegzett latte macchiatót varázsolnak, vagy ahogy egy tejszínhívő vendéget a bársonyos tejhabjukkal kapucsínóivásra térítenek át, ha az ember már ötéves korában függővé válik a világ talán legjobb forró csokoládéjától – akkor semmi kétség, hogy eljön egyszer az idő, amikor neki is viszketni kezd a tenyere, és alig várja, hogy maga is kipróbálja az ezüstösen csillogó gépet. Én tizenkettő voltam, amikor először főztem kávét vele, és tizenhat, amikor diákmunkát vállaltam a kávéházban. Hogy tizennégy évvel később, az egyetemet otthagyva, ismét ezen a helyen kössek ki. Hogy miben változtam azóta, eltekintve attól, hogy a forró csokoládé iránti imádatom átváltott caffé lattéra? Pontosan ez az a kérdés, ami ébredés után mint valami idegesítő lepke repdesett nap mint nap a fejemben, míg el nem hessegettem, több-kevesebb sikerrel.

Fritzi szaladt a pult mögé, akivel rendszerint egyazon műszakon osztoztunk, miközben a könyökével sikerült úgy oldalba böknie, hogy a nap legelső életmentő kávéját is majdnem kilöttyintettem.

– Carli, itt van a barátod.

Elhúztam a számat, úgy, hogy csak Fritzi lássa, miközben az ismerős alak lassan becsoszogott a kávéházba.

– Johan, készítenél egy croissant-t lekvárral? – kiáltottam a konyhába nyíló ajtón át, amire csupán egy mordulás volt a válasz. Ezek szerint a konyhában is elkelne már egy kis kávéutánpótlás, gondoltam. Johan jobban főzött bárkinél, akit ismertem, még Nonnánál, az olasz nagymamámnál is, ami pedig nem volt semmi. Csakhogy valami súlyos búskomorságban szenvedett, amit csak rendszeres kávéinfúzióval lehetett orvosolni.

Ezért a gépen mindjárt két eszpresszót is lefőztem. Miközben a masina dolgozott, oldalra fordultam, és tekintetem asztalról asztalra végigvándorolt a vendégtéren. Tompa színekben játszott minden, a manapság divatos, gombamód szaporodó, szellős, világos hipszterkávézókkal ellentétben. És meglehet, a mi kávéházunkat leginkább a marburgi idősebb korosztály kedvelte, sötétzöld virágmintás tapétával borított falaival, mélybarna tölgyfa bútoraival és fényes, bár itt-ott már nyikorgó parkettájával egy ismerős nappali otthonosságát sugározta. A zöld búrás, sárgaréz mennyezeti lámpák most is fel voltak kapcsolva, meleg fénybe burkolva a sötét bútorokat, a kintről beszűrődő szürkeségnek esélyt sem adva. Minden asztalon fehér gyertyák égtek bronz gyertyatartókban, kiegészítve a csillár fényét. Az ablakon túl, a piactér felett a marburgi időjárás már megint nem a legszebb arcát mutatta, bár ez a benti kellemes hangulatot csak még inkább kihangsúlyozta. Az eső szabályos ritmusban dobolt az üvegen, a víz apró patakokban folyt végig rajta. Nem volt ma szükség se könyvre, se újságra, ha az ember be akart térni egy jó kávéra vagy egy szelet süteményre a kávéházba: már ez a kis természeti látványosság elég volt ahhoz, hogy belefeledkezzünk, elűzve az unalmat.

Fritzi lófarokba kötött hosszú, szőke hajával és jó szorosra csomózott kötényével épp az asztalok közt tett-vett, leszedett egy tányért, felvett egy újabb rendelést. Miután e munka révén egy évvel ezelőtt itt, a kávéházban összeismerkedtünk, elválaszthatatlan barátnők lettünk. Néhány évvel fiatalabb volt nálam, és kultúratudományt tanult, habár nem túl nagy odaadással, az egyetemen. Szívesebben töltötte az idejét a marburgi éjszakai életben és különféle társkereső appok böngészésével. Túl sok közös vonást nem nagyon tudtam volna felsorolni köztünk, de talán épp ez volt az, ami összekötött minket. A beszélgetésekben is nagyon jól kiegészítettük egymást: ő gondoskodott a könnyedségről, ami néha hiányzott belőlem, én meg időnként a szükséges realizmust adtam hozzá.

A sziszegés abbamaradt mögöttem, és máris átható kávéillat terjengett a helyiségben, a friss croissant és a régi fa örök illatával vegyülve. Fogtam a két, gőzölgő csészét, és az egyiket odatettem Johannak a pultra. Próbáltam elkapni a tekintetét, és szó nélkül ide-oda mutogattam rá és a kávéscsészére. Ami egy apró kis rándulást váltott ki a szája sarkában, ennél többet nem is remélhettem tőle. Ezután felkaptam a második csészét is, valamint a tányért a croissant-nal, és a sarokban, az újságtartó melletti kis, kerek asztalhoz indultam.

– Buongiorno – mondtam vidáman, anélkül, hogy választ vártam volna és mindkettőt az elé az idős úr elé tettem, aki csupán bólintott köszönésképpen. Nagy ritkán, az igazán jó napokon esetleg egy alig hallhatóan elmormolt olasz vagy német köszönést is ki lehetett csikarni belőle, de a mai nap a jelek szerint nem volt ilyen. Körülbelül annyi idős lehetett, mint a nagyapám lenne, ha még élne. Meg amúgy is, a férfi vonásai mintha valóban egy kicsit rá emlékeztettek volna, csakhogy az én Nonnómat ennél sokkal gyakrabban lehetett mosolyogni látni. Ennek az úrnak a vöröses szemhéj árnyékolta, szomorú szeme, amivel rendszerint kissé elveszetten tekintgetett kifelé a ráncos arcból, még csak rám sem hederített. Egykoron fekete, mostanra szürkés szemöldöke bizonyára túlságosan súlyos lehetett. Az úr a helyi újságért nyúlt, amelynek legfrissebb számát Fritzi tette be ma reggel a keretbe, és beletemette az arcát. Csupán néhány megmaradt szál látszott ki egyre gyérülő hajú fejbúbjából. Kissé szánakozva figyeltem még néhány másodpercig, majd az ajkamba haraptam. Lehet, hogy butaság, de mostanra azt hiszem világosan meg tudtam különböztetni szomorúságának különböző fokozatait, elvégre az elmúlt évben szinte mindennap láttam – és kiszolgáltam, mivel Fritzi előszeretettel engem küldött hozzá, kettőnk „közös pontjára”, az olasz gyökereinkre hivatkozva. Bár nagyon úgy festett, hogy ezt csak ő látja így, mert a férfi nem igazán áhítozott sem velem, sem senki mással semmiféle kapcsolatra. A mai nap amúgy is különösen rossz napnak ígérkezett. De még mielőtt tovább töprenghettem vagy akár megszólíthattam volna, két, felém integető idősebb hölgy zökkentett ki a gondolatmenetemből.

Az asztaluk felé menet tekintetem a pult fölötti bekeretezett képre tévedt. Pontosan ugyanezt a pultot ábrázolta régi, frissen megmunkált állapotában, amikor a fa sem vesztett még a fényéből, mögötte a nagyszüleimmel. Fiatalok voltak, talán a harmincas éveik vége felé járhattak, hajuk impozánsan fekete, arcbőrük sima, mosolyuk ragyogó. A fénykép a kávézó megnyitásakor készülhetett. Jó tíz évvel azután, hogy olasz vendégmunkásként Hessenbe érkeztek, hogy egy bonbongyárban vállaljanak munkát. Itt maradtak Németországban, itt nevelték fel a fiukat – az apámat –, és végül itt nyitották meg a saját kávéházukat is. Vajon az új tulajdonos miért nem vette le a képet, kérdezgettem magamtól, de az állandó távolléte miatt esélyem sem volt kideríteni. Lehet, hogy úgy vélte, ez talán segíthet valamit megőrizni a kávéház nosztalgikus bájából, és a vendégekben a hitelesség érzetét kelti. Szerettem ezt a képet, és olyan jó volt nap mint nap látni, azokra a délutánokra emlékeztetett, amikor gyerekkoromban iskola után oly gyakran itt ültem az asztalnál, míg a szüleim dolgoztak. Órákat töltöttem itt, elmerülve a házi feladatomban, kirakózva vagy olvasgatva. Most körülnéztem, a kávéház továbbra is olyan hely benyomását keltette, amely valahogy kiesett az időből. És mégis, amióta a nagyszüleim eltűntek innét, már nem volt az igazi. Ennek a kávéháznak ők ketten voltak a lelke, sokkal inkább ők maguk vonzották ide a törzsközönséget, semmint a jó eszpresszójuk vagy a bűnösen finom tortájuk. Az ő haláluk és a két évvel ezelőtti tulajdonosváltás mit sem változtatott a külső megjelenésen, de a kávéház lelke egyértelműen csorbát szenvedett. A korábbi törzsvendégek közül csak kevesen jártak el továbbra is olyan rendszerességgel, mint egykor. Az új tulajdonost ezekben a helyiségekben alig lehetett látni. Az pedig, hogy én, az alapítók leszármazottjaként most is itt dolgoztam, aligha nevezhető kedvező véletlennek, inkább a sors fintorának, amiről akár Alanis Morissette is énekelhetne.

– Halló, ifjú hölgy!

Összeszedtem magam, és a két türelmetlen szempárba néztem.

– Öhm, mit is hozhatok önöknek? – Gyorsan fellapoztam a jegyzettömb egyik oldalát. Mire a két hölgy jelentőségteljes pillantást váltott.

– Először is egy nagy adag reggelit két személyre, két latte macchiatót és egy narancslét. Kérem. – Az utolsó szót szúrósan sziszegve ejtette.

– Frissen facsarva? – kérdeztem ugyanolyan udvariasan, mint korábban.

– Nem, az túl drága.

Bólintottam, mint aki mindent ért, és távoztam, miközben azok ketten máris belemerültek a narancsárakról folytatott eszmecserébe.

Fritzi a pultnál állt, és kis teáskannákat készített elő a nagy ablak melletti asztalnál ülő japán turistacsoport számára. Miközben az előbbi rendelést bepötyögtem a pénztárgépbe, Fritzi rám nézett, majd pillantása az újságolvasó felé vándorolt.

– Ez azért furcsa, hogy mindennap eljön, nem?

– Hm? Á, én már annyira megszoktam, hogy valahogy a leltár részének érzem, te nem?

– De. Három éve dolgozom itt, és mindennap ugyanott ül, issza az eszpresszóját, és olvassa az újságot. Ez furcsa. Valami oka csak kell hogy legyen. És nem te mondtad, hogy már régebben is ide járt, amikor a kávézó még a nagyszüleidé volt?

– Azt hiszem, igen. Nem olyan rendszeresen, mint most, de úgy rémlik, már akkoriban is kiszolgáltam néha. Törzsvendég volt, és ha jól emlékszem, jól kijött a nagyszüleimmel.

– De az nem lehet, hogy állandóan csak ül és újságot olvas, és mást se csinál!

Megvártam, míg Fritzi az összes teáskannát megtölti a kávéfőzőből forró vízzel, aztán fogtam a tejeskancsót, és a habosító alá toltam, ami jó nagy zajjal máris működésbe lépett.

– Már biztos nyugdíjas. És milliomos – bukott ki belőlem, amikor elzártam a csapot, és már halkan is beszélhettem.

– Otthon az alkalmazottai mindent elrendeznek, kitakarítanak, a vagyonát kezelik, bevásárolnak. Ő meg addig itt ül, és újságot olvas. Egy igazi álom!

Fritzi jókedvűen kacagott.

– Hát, ahhoz képest elég búvalbélelt ábrázata van, ha engem kérdezel.

– Na igen, valószínűleg irtó unalmas lehet semmit sem tenni.

Nem ez volt az első alkalom, hogy erről beszélgettünk. Képzeletünkben az újságolvasó nemcsak milliomosként jelent meg, hanem volt már hősszerelmes, aki a szerelmét várja, és azért jön el ide nap mint nap, mert ötven évvel ezelőtt megígérte neki, hogy egyszer majd ebben a kávéházban találkoznak. Ezenkívül volt már különc író is, aki az egész éjszakát átírja, nappal pedig az újságokban és a kávéházak vendégkörében kutat újabb ihlet után. Hogy mikor alszik? Talán nyitott szemmel az újságja mögött, ki tudja.

– Hát, ha soha többé nem kellene itt dolgoznom, én biztos tudnám, mivel múlassam az időt! – kiáltott Fritzi, karján egy tálcát egyensúlyozva a sok teli kannával, odabiccentett nekem, majd eltűnt a pultnál. A szeme alatti szürke karikákról már rég kitaláltam, hogy valószínűleg az elmúlt éjszakát sem a saját ágyában töltötte. Hogy Fritzi mit csinálna, ha hirtelen egy csomó szabadideje lenne, abba bele sem mertem gondolni.

A kávéscsészéket és a gyümölcslével teli poharakat egy tálcára pakoltam, hogy a kritikusan szemlélődő hölgyek elé tegyem, és amilyen gyorsan csak lehet, megszabaduljak tőlük.

– És mi lenne az? – kérdeztem, amíg vártam, hogy Johan elkészítse a rendelt ételeket, amikor újra összefutottunk a pultnál. Ahogy minden valamirevaló pincérnő tenné ilyen helyzetben, Fritzi is felkapott egy rongyot, hogy letöröljön vele ezt-azt, én pedig a koszos poharak felé fordultam, hogy senki se gondolja, hogy csak a napot lopjuk.

– Függőágyban heverésznék valahol a napon, és koktélokat kortyolgatnék egyfolytában, amiket szexi pultosok kínálgatnak.

Már a gondolatra is nevetnem kellett.

– Milyen napon? Marburgban jó, ha kettő az évi napsütéses órák száma.

– Jaj, dehogy Marburgban. Valahol a Csendes-óceán partján feküdnék, és ropogósra süttetném magam. Na, és te mit tennél, ha annyi pénzed lenne, hogy soha többé nem kellene dolgoznod?

Ezen eltöprengtem, kezemmel a mosogatóvízben, tekintetem szokás szerint egy felemelt kezet keresve az asztalokat fürkészte.

– Először is keresnék egy másik lakást.

– Ó, igen – folytatta Fritzi máris óriási beleéléssel –, te is velem jössz a Csendes-óceánra, ahol senki se vág olyan mogorva képet, mint ezek, itt – bökött az állával a két, idősebb nő irányába. Én azonban csak megvontam a vállam.

– Nekem itt, Marburgban is jó lenne, a lényeg, hogy abból a borzalmas közös albérletből kijussak végre. Amúgy is, hová mehetnék?

– Hová? – fordult felém Fritzi csípőre tett kézzel, amiből egy törlőrongy lógott lefelé ernyedten. – Ha már nem akarsz a Csendes-óceánhoz jönni, a szüleidnek még mindig ott a házuk Toscanában! Ezenfelül hibátlanul beszélsz olaszul. Egyszerűen nem is értem, mit keresel még itt.

– Szóval szerinted a szüleimhez kéne költöznöm, hogy ők tartsanak el engem? – kérdeztem nevetve. Na igen, az apám a nagyszüleim halála után eladta a kávéházat, anyámmal fogták magukat, és Németországnak hátat fordítva Toscanába mentek, hogy rendbe hozzák az ottani nagybácsi vagy nagy-nagybácsi régóta üresen álló házát. Azóta szőlők és olajfaligetek közt, saját, tekintélyes zöldségeskerttel gazdagodva valósítják meg az olasz vidéki életről szőtt álmukat.

– Miért is ne? – Ezen már Fritzi is nevetett, hisz jól tudta, hogy ez nálam szóba sem jöhet, hisz alapos okom volt rá, hogy ilyen hamar elköltöztem hazulról. Egy családban egyetlen forrófejű ember is épp elég, három pedig egyenesen katasztrófa. Nem beszélve arról az oltári nagy hazugságról, amely régóta nem hagy nyugodni, és elefántként áll a szüleim és énközöttem, ha velük beszélek.

– Ahhoz sok mindennek kellene történnie, de legalábbis jóval elkeseredettebbnek kellene lennem, mint most, hogy idáig jussak – ellenkeztem.

– Tudom, tudom. De mégis úgy gondolom, hogy beszélned kellene velük végre és tisztáznod a dolgokat. Gondolj bele: Olaszország! Napfény, pasta, bor! – lelkendezett Fritzi. – Kell ennél nyomósabb ok, hogy végre elszánd magad?

Egyetlen pillantással leállítottam.

– Bocsánat, tudom, hogy nem szívesen beszélsz róla.

Míg Fritzi odasietett egy vendéghez, vizsgálódó tekintetemmel ismét a kávéházat pásztáztam, majd egyszer csak az újságolvasó szemébe néztem, aki mintha egyenesen felém bámult volna. Nem, nem tévedés, a pult felé nézett, bár a tekintete nem egészen rám irányult. Összerezzentem. Meghallotta volna, ahogy az imént róla beszéltünk? Az nem lehet, amikor ő került szóba, egészen halkak voltunk. Fritzi csak akkor emelte fel a hangját, amikor Olaszország került terítékre. Ahogy így elnéztem, újfent az újságjába temetkezve, ismét feltűnt, hogy ma mennyire gondterheltnek néz ki. Nemcsak amolyan zsémbes-mélabúsnak, ahogy mindig, hanem valahogy az arca is olyan fakó volt. Mint akinek valami kórság támadta meg a testét.

Ám ekkor a konyhai csengő hangja szakított ki a gondolataimból, és már spuriztam is, hogy kivigyem a reggelit a vendégeknek. A két hölgy még alaposan megdolgoztatott pár percig, visszaküldtek a konyhába egy túlfőtt tojással, pedig az másodpercre pontosan volt elkészítve, kicseréltették velem a sószórót, mert az övék állítólag eltömődött, és még kenyeret is kértek, hogy aztán a jó részét mégiscsak otthagyják a kosárban. Az ajkamba haraptam, belecsíptem a karomba, és kínomban megpróbáltam elképzelni, hogyan fogom őket később megörökíteni egy nagyon gonosz karikatúrán, csak kapjam kezembe a rajztömbömet. A rajzoláshoz volt talán a presszógép mellett a legtöbb tehetségem.

Amikor indultam, hogy a többi vendégtől is felvegyem az italrendelést, Fritzi jött felém egy sóhajt elnyomva.

– Azt a kettőt majd én átveszem – mondta a karomat kissé megszorítva. – Már megint tiszta vörös a fejed.

Lopva a pult mögötti tükörbe néztem, és tényleg: az arcom színe minden kétséget kizáróan leginkább arra a tányéron lévő málnalekvárra hasonlított, amit Fritzi éppen az asztalra tett. Mindig ez történt velem, sajnos. Amint valami vagy valaki miatt kicsit is felhúztam magam, a fejem máris rákvörös lett, és hogy kitől örököltem, azt nem volt nehéz kideríteni. Csak egyszer kellett egy kis tabascót tenni apám kávéjába, ahogyan hatévesen kipróbáltam, és a kísérlet máris beigazolódott. Az eredmény: nemcsak apám sűrű, fekete haját örököltem, hanem a forrófejűségét is. S mivel anyám e tekintetben semmivel sem maradt el mögötte – hogy a híres tányérhajigáló párok legendája? Nem legenda! – esélyem sem volt, hogy ezt a málnavörös fejet valahogy megúszhassam.

Míg Fritzi a két hölgynek szentelte magát, az újságolvasó intett, hogy vigyek neki még egy kávét. Csináltam egy eszpresszót, óvatosan az asztalára tettem, és már épp elfordultam volna, amikor rekedtes hangon megszólalt.

– Olaszországba akarsz menni?

Értetlenül bámultam az idős férfira, akitől az emlékeim szerint még soha nem hallottam két szónál többet egyszerre. A hangja nemcsak érdesen szólt, hanem remegőnek is hatott… olyannak, amit csak nagyon ritkán használnak. Ahogy az eddig elhangzó pár szavas kéréseinél, úgy most is érezhető volt egy kis déli akcentus, ami a nagyszüleim olaszos beütésű németjére emlékeztetett. A férfi kicsi, sötét szeme most egyenesen rám szegeződött. Fáradtnak tűnt a tekintete, az a kevés fehérje is, ami látszott, vizenyősnek hatott.

– Olaszországba? Én? Nem, nem, bizonyára félreértette – nyeltem egyet meglepetésemben. – Mi csak hülyéskedtünk a barátnőmmel.

– De a családod, ők Olaszországban vannak?

– A szüleim, igen. Toscanában. De én nem tartozom oda. Az én helyem itt van, Marburgban.

Udvariasan elmosolyodtam, és azon gondolkodtam, mit tegyek, hogy ez a beszélgetés ne szakadjon félbe. Elvégre Fritzivel már olyan régóta vártunk erre a pillanatra, hogy ennek az embernek az életéről többet is megtudhassunk. Már épp kérdezni akartam valamit, amikor megváltozott valami a szemében: a szokásos távolságtartó, sőt védekező tekintet helyett most egyfajta jóindulat tükröződött benne. És a melegség, aminek áradását először éreztem, egy pillanatra foglyul ejtett. Meghallotta volna, hogy a szüleim és köztem nem éppen rózsás a helyzet? Mással nem igazán tudtam magyarázni ezt a váltást. Olybá tűnt, mintha vigasztalni próbálna. Emiatt egy apró, hálával teli mosoly terült szét az arcomon, ő azonban sietve elkapta rólam a tekintetét, és újra a kávéjába meredt. A pillanat elillant, és vele együtt az alkalom is, hogy az életéről faggatózzam.

Az előbbi rövid találkozáson álmélkodva és kissé elgondolkodva telt a nap hátralevő része, de minden incidens nélkül. Tekintetem újra és újra az idős urat kereste, de ő szigorúan az újságjába temetkezve ült, egészen késő délutánig, amikor némi aprót húzott elő a nadrágzsebéből, hogy csilingelve az asztalra pottyantsa, futólag odabiccentett nekem, és kicsoszogott a kávézóból. Csak képzelődtem, vagy aznap még a szokásosnál is görnyedtebben járt volna? Begyűjtöttem az utolsó csészét is egy tálcára, fogtam a rongyot, és letöröltem az asztalt.

– A mai nap után feltétlen szükségem van egy italra! – kiáltott át Fritzi a vendégtéren. Körülnéztem, minden vendég elment, az asztalok üresen álltak, és végre visszazuhanhattunk az esti álmodozásba.

– Ki van benne?

Johan olyan hirtelen vágta rá az „Én nem!”-et, hogy Fritzi utolsó szavai is még a fülemben csengtek. De tudtuk és megértettük, hogy Johan az estéit inkább a családjával tölti. Fritzi ekkor rám vetette ragyogó mosolyát. De én is csak a fejemet ráztam.

– Bocs, de én inkább hazamennék és csak rajzolnék, teljesen kikészültem ma.

– Ezt nem mondhatod komolyan! Na, gyere már, csak egy italra – célozta meg azt a hangnemet, ami valahol a könyörgés és a rábeszélés között helyezkedett el, és aminek normális esetben képtelenség volt ellenállni. Normális esetben, de nem ma.

Legyintettem, és a jelek szerint Fritzi is rájött, hogy minden további rábeszélési kísérlet hiábavaló lenne, ezért fel is hagyott vele, hogy miközben az asztalokat törölgettük, elmostuk a poharakat és letakarítottuk a pultot, végül az előző esti találkájáról mesélhessen. Csupán elvétve érkezett egy-egy horkantás Johantól a konyhából, amikor Fritzi valami különösen sikamlós jelenethez ért, amitől csak még jobban kellett nevetnem. Barátnőm pedig ismét bebizonyította, hogy milyen jól ért a tökéletes elbeszélés koreográfiájához, amikor egy „Még jó, hogy sem a számomat, sem a címemet nem tudja!” felkiáltással és két, egymás utáni próbálkozással, hogy ráfordítsa az ajtóban a kulcsot, mindhárman magunk mögött hagytuk a kávéházat. Azt, hogy olyan városban élünk, ahol az ember óhatatlanul belebotlik a másikba vagy hússzor még az életben, inkább nem említettem, inkább szorosan magamhoz öleltem Fritzit és Johant is búcsúzóul, majd hazaindultam.

2

Az eső lassan alábbhagyott, így csak a parka kapucniját húztam mélyen az arcomba, az ernyőmet a táskámban hagytam.

Azt, hogy Marburg olyan korban épült, amikor a tűsaroknak még nyoma sem volt, minden nő megtapasztalhatta, ha máskor nem, akkor, amikor egy különleges alkalom kedvéért előásta a szekrényből a magassarkú cipőjét. A csorba macskakövek olyan tükörsimára koptak, hogy az ember ide-oda csúszkált rajta. A cipősarok pár méterenként kíméletlenül elakadt a résekben, a dimbes-dombos utcák pedig kész bohócot csináltak az emberből – méghozzá Marburg teljes felsővárosi közönségének a szeme láttára. A lejtő, amin most óvatosan lefelé ereszkedtem, olyan meredek volt, hogy hálát rebegtem a tornacipők istenének a csúszásmentes gumitalp feltalálásáért. Nem akartam felvonóval menni, ami a középkori eredetű, sötét gerendavázas fehér homlokzatokkal büszkélkedő felsővárost összekötötte az alsóvárossal. A két felvonó általában tömve volt turistacsoportokkal, illetve éjszakai kalandozásra induló fiatalokkal, így hosszú percekig kellett várakozni, hogy az ember bejusson a túlzsúfolt kabinba, ami mellesleg olyannyira réginek hatott, hogy félő volt: az izzadó, tülekedő japánok és amerikaiak alatt egyszer még a mélybe zuhan. De még ha nem zuhan is le, az ember kénytelen vagy fél percig zavartan a plafont bámulni vagy másik lehetőségként lábujj-fixírozó képet vágni. A jó hangulatot teremtő áruházi zene nélkül olyannyira kézzelfogható lett az ember mellett ácsorgó idegenek kényelmetlen közelsége, hogy a kabinban utazók egy idő után sorban rázendítettek a kínos torokköszörülési koncertjükre. Nem, én inkább valamelyik szűk és meredek utcát választottam, amely az egykori kolostor alapjaira épült, régi egyetem tömbje mellett kanyargott amelynek sötét falait csúcsívek, játékos tornyok és keskeny, magas ablakok díszítették. Ó, mennyire szerettem Marburg történelmének ezen tanúit, amelyek úgy trónoltak itt, mintha csak őrködnének fölöttünk, szerettem egy olyan városban élni, amely a mai napig büszkén viseli középkori múltjának nyomait. Még akkor is, ha a város más részei, ahol a hatvanas évek stílusát magukon hordozó borzalmas, szürke háztömbök álltak, már korántsem tűntek annyira festőinek, mint az említett felsőváros – mindenütt megtalálhatók voltak az emlékhelyek, amelyekben ott élt a múlt: a magasan a város fölé tornyosuló régi kastély, amelynek épületébe időközben diáklakásokat alakítottak ki, a Szent Erzsébet-templom, a Bettina-torony, a vörös téglás városháza a kakassal, amely minden egész órában szárnyverdesve köszönti az arra járót, és persze a régi egyetem, amit most épp magam mögött hagytam. Mindig is különös vonzalmat éreztem az iránt, hogy többet is megtudjak ezekről az épületekről és építésükről, ezért is akartam annyira építészetet tanulni. Na és persze ott volt a rajzolás, amit szenvedélyesen szerettem. Még ha nem is feltétlenül csak épületeket vetettem papírra, arról álmodoztam, hogy egy nap majd ceruzával és papírral a kezemben fogok pénzt keresni.

A házunk kapujához értem. Ami dísztelen külsejével a város viszonylag újonnan épített házai közé tartozott, leszámítva azt a néhány erkélyt, amely vakító kék színével vicces módon próbált kiemelkedni az épület szürkeségéből. Kinyitottam az ajtót, lustán a lifthez ballagtam, és felmentem a negyedikre. A mai nap kellemetlen érzések furcsa, zavaros egyvelegét hagyta maga után, amelyek most egyszeriben életre keltek bennem: az aggodalom az újságolvasó miatt, aki oly törékenynek látszott, a Fritzivel a szüleimről folytatott rövid eszmecsere, amely felszínre hozta a fájó kudarcérzetet, amit egyetlen nap sem mulasztottam el magamnak felhánytorgatni, amikor ahelyett, hogy egy puccos építészirodában dolgoznék, elmegyek a kávéházba, kötényt kötök, és poharakat fényesítek. De nem is a munka volt, ami ezt az érzést kiváltotta, hanem a régóta dédelgetett álmom, amelynek meghiúsulásáról csakis én tehettem. A szüleimnek egy szót sem szóltam erről a fejleményről, ami már csaknem egy éve történt. Ez volt a titok, amit elhallgattam, és ami a velük folytatott normális beszélgetést igencsak beárnyékolta. Egyszerűen képtelen voltam rávenni magam, hogy elmondjam nekik – pláne az ezt megelőző dráma után. Vagyis az ő szemükben továbbra is rajzpapír és vonalzó fölé görnyedő egyetemista voltam valahol Frankfurtban, és csak reméltem, hogy egy darabig még nem jönnek rá az igazságra. A szemrehányásaikat ugyanis képtelen lettem volna elviselni.

Aztán itt volt ez a mindennapos kényszerű visszatérés egy olyan lakásba, ahol semmi kedvem nem volt élni. A közös albérlet szükségmegoldás volt, örültem, hogy egy rakás diákhitel mellett a korántsem egyszerű marburgi lakáspiacon egyáltalán helyet találtam, ahová beköltözhettem, amikor Frankfurtból csapot-papot otthagyva elmenekültem.

És mivel ez az adóssághegy csak nem akart kisebb lenni, kénytelen voltam egyelőre ebben a lakásban maradni – a két lakótársammal, akik eleinte teljesen rendben lévőnek tűntek, de napról napra egyre nehezebb volt őket elviselni. A szűkös liftben, ami ugyan négyfős volt, de legfeljebb, ha ketten fértek el benne, és ami telis-tele volt firkákkal meg apró képekkel, az arcomnak csupán a bal felét tudtam kivenni a tükörben. Bár most igazából nem bántam. Ezután a nap után kétlem, hogy egy független és szabad harmincas ragyogó ábrázatát mutatta volna.

Halk pittyegés, és máris felértem az emeletre. Kinyitottam a lakás ajtaját, ami előtt egy lábtörlő azt hirdette: Nice Underwear! Ahogy a felirat láttán mindig, úgy most is az ég felé emeltem a szemem, és elhatároztam, hogy ezentúl ritkábban megyek szórakozni, hogy még több pénzt tehessek félre, és végre megengedhessek magamnak egy saját otthont. Édes csend fogadott, amikor beléptem az előszobába, sajnos azonban nem tartott sokáig. Alighogy a bejárati ajtót halkan becsuktam, már nyílt is a folyosó másik végén lévő szoba ajtaja.

– Helló, Carli!

Kócos, világosszőke haj, széles hát és sportpapucs – egy igazi tesi szakos, a szó szoros értelemben, az a szívdöglesztő fajta, aki egy cseppet sem ad az ízléses öltözködésre. Boris lendületes léptekkel közeledett, majd félúton, vagyis közvetlenül a szobám ajtaja előtt megállt, hogy a megszokott laza stílusában a falnak támaszkodjon.

– Mi újság?

Magamban sóhajtottam. Ha van valami, ami igazán nem hiányzott mára, akkor az a macsó lakótársam nyomulása. Egy enervált „Helló”-val és határozott léptekkel indultam a szobám irányába. Már épp nyúltam volna a kilincsért, és ehhez akaratlanul is közelebb kellett nyomakodnom Borishoz, amikor hallottam, hogy a hátam mögött nyílik a másik ajtó. Halkan felsóhajtottam, és hátranéztem.

– Á, Carlotta, de jó, hogy látlak. Ó, helló, Boris! – Thorsten, a lakásbérlő és egyben lakótársunk hangja, amint megpillantotta a mellettem álló tesi szakost, erőtlenül megbicsaklott. Idegesen simított végig piszkosbarna kefehaján. Boris az állandó nyomulásával lehet, hogy az ember idegeire tudott menni, de a maga nemében kedves fickó volt, legalábbis amíg nem hozott fel nőt, és nem kellett az élményben nekünk is élőben osztozni. Thorsten ezzel szemben teljesen más volt. Első pillantásra lehet, hogy ártalmatlannak látszott, az elmúlt egy év során azonban kiderült, hogy egy megrögzött rendmániás rejtőzik benne. A magas, de vézna, harmincas évei elején járó fickó a kopottas ruháival nyilvánvaló tisztelettel fordult Boris felé, aki izmos vállát és karját napi rendszerességű evezéssel és úszással tartotta formában, és minden habozás nélkül kész volt őt háztartásunk alfahímjeként elfogadni. Tekintete világosan elárulta, ki áll a legalján ennek az állítólagos táplálékláncnak.

– Beszélni akartam veled. Mert hogy megállapodtunk abban, hogy nem pazarolunk annyi vécépapírt. Ez fontos. Nemcsak a pénztárcánk, hanem a környezetünk érdekében is.

Thorsten kérdő pillantást vetett Borisra. De amikor Boris továbbra is megkövült arccal bámult rá, dadogva folytatta:

– Szóval megtennéd, hogy… öhm, hát… hogy odafigyelsz rá, mennyit használsz? Két kocka papír, öhm… hát egy kisvécézéshez bőven elegendő kell, hogy legyen. Már ezzel is egy csomó pénzt lehet megtakarítani – köhintett mesterkélten. – A megfigyeléseim alapján azt hiszem, ez a te esetedben lényegesen több…

– Thorsten! – kiáltottam, és hallottam, ahogy Boris mellettem halkan felnevet. – Te számontartod, hogy mennyi vécépapírt használok?!

– Na igen, én csak azt akartam, hogy…

Thorsten tekintete ide-oda ugrált Boris és köztem.

– Csak ellenőrizni akartam…

– Ezt nem mondod komolyan!

– O-ó – vágta rá Boris vigyorogva, az élénkpiros arcomat látva. Tapasztalatból tudta, mi történik, ha Thorsten vagy bárki más beleszól a dolgaimba. A legrosszabb az volt, amikor ehhez még egyfajta leereszkedés is társult, amivel a világból is ki lehetett volna kergetni. Ilyenkor aztán teljesen kikeltem magamból, és a szüleimtől öröklött dühkitörési hajlamom a napnál is világosabban megmutatkozott.

Thorsten elé állva idegesen bámultam. És egyszer csak kirobbantam:

– Ezt nem hiszem el! Hogy jut eszedbe, hogy utánam kémkedj? Itt mi most tényleg a vécépapír-fogyasztásomról beszélünk? Vécépapír! Ez hihetetlen! Ha még egyszer rajtakaplak, én komolyan nem állok jót magamért!

Először rá, majd Borisra vetettem legádázabb pillantásomat, amilyen dühös nézés csak tellett tőlem, majd fogtam a kilincset, benyitottam, és egy „csak el innen” sziszegéssel beléptem a szobámba. Gyorsan becsuktam magam mögött az ajtót, és keskeny ágyamra rogytam, ami az apró szoba egyharmadát elfoglalta. Ezenkívül már csak egy széknek és egy olyan kis számítógépasztalnak maradt hely, amely a bentlakásos iskolákban játszódó filmek íróasztalára emlékeztetett, és ki se látszott a sok vázlat és ceruza alól, valamint volt még egy keskeny polc, ahol az épp aktuális ruháimat tartottam. Csupasz falak, kopott, szürke szőnyeg, sötét foltokkal. Az ágy alatt a két bőröndöm hevert az egyéb holmimmal, a könyveimmel, a gyertyatartóimmal, a képeimmel és további ruhákkal, amiket az itt eltöltött egy év alatt egyetlenegyszer sem vettem fel. Nem azért, mert nem volt hová tenni, hanem mert nem is akartam úgy istenigazából berendezkedni, hisz az azt jelentette volna, hogy elfogadom ezt az albérletet otthonomnak. Ami minden volt, csak nem otthon.

Az oldalamra gurultam, és a szürkés falat bámultam, ami egykor minden bizonnyal fehér lehetett. Mélyen belélegeztem és kilélegeztem. Alig telt el két perc, az arcom sem lángolt már annyira, és máris megbántam az előbbi kirohanást és mérges tekintetet. Nem Boris miatt, neki ez nem jelentett gondot, a lányoktól ennél sokkal cifrább alakításokhoz szokott. Inkább Thorsten miatt… aki a végletekig pedáns és gondos természetével talán a legkellemetlenebb főbérlő volt a világon, de nagyon érzékeny és igazából kenyérre kenhető ember tudott lenni. S bár azt hitte, hogy férfiként simán felül tud kerekedni rajtam, az összecsapásainkban rendre ő húzta a rövidebbet, ezért sosem tudtam rá igazából haragudni. Inkább sajnáltam. Na de a vécépapírkockák számolása – ez azért már tényleg!

Lehunytam a szemem. Legjobb lenne végre magam mögött tudni ezt a napot és aludni. Ám ha egyszer az emberben erőre kap az érzés, hogy valamit nagyon eltolt, nehéz csak úgy lerázni. Ezen nincs mit szépíteni: mindenben kudarcot vallottam, még abban is, hogy nyíltan beismerjem a kudarcot.

Az egész akkor kezdődött, amikor tizenhét lettem. A szüleim nem fogadták kitörő lelkesedéssel, amikor bejelentettem, hogy a korábbi iskolafóbiám ellenére mégiscsak szeretnék leérettségizni és továbbtanulni.

– Továbbtanulni? Te?! – Még most is magam előtt látom, ahogy apám keze végigsimít sűrű, fekete haján, és ahogy értetlenkedik. Azonnal átváltott olaszra, mint mindig, amikor valami felizgatta. Jóllehet ő már Marburgban született, otthon mindig olaszul beszéltek, és bár a mindennapi életben tökéletesen otthon érezte magát a német nyelvben, és Marburgban járt egyetemre, az érzelmileg túlfűtött helyzetekben rendszerint átváltott olaszra. Anyám olaszt tanított, így nem okozott gondot lépést tartania vele. Háromszobás lakásunk nappalijában ültünk, a kanapén lustálkodva, aminek egykor durva, idővel viszont a sok üléstől megkopott szürkésbarna mintájú volt a kárpitja, és én épp az érettségiről és a megváltozott továbbtanulási szándékaimról értekeztem.

– Tényleg úgy gondolod, hogy ez jó ötlet? – szólt anyám nyugodtan, de határozottan. Akinek kifejezetten jól állt neki a szelíd nő szerepe forrófejű apám oldalán. Jól tudtam, milyen gyorsan le tudja szerelni, amikor hirtelen felizgatja magát.

– Igen – bizonygattam határozottan. – Megcsinálom az érettségit, aztán felvételizem a frankfurti egyetemre. Már mindennek utánaolvastam. Egész jók az esélyeim, ha jó jegyeket szerzek. Egyszerűen muszáj építésznek tanulnom, ez az egyetlen szakma, amit el tudok képzelni magamnak! De hisz tudjátok, mennyire izgalmasnak találom a város történetét a régi épületekkel. Szeretnék többet is megtudni róluk, hogyan épültek, és miért lettek olyanok, amilyenek.

Apám kiguvadt szemmel meredt rám. Felállt, megtörölte a kezét a combján, rám mutatott, elfordult és a fejét csóválta.

– Várostörténet – ismételte meg hitetlenkedő hangon. – És mi van az új házakkal? Mert újakat is kell majd építened, nem csak a régieket nézegetni!

– Tudom. De nem lenne fantasztikus, ha együtt sétálnánk valahol, és egyszer csak azt mondanám: nézzétek, ezt a házat én terveztem? Hát nem lennétek büszkék rám?

– Ehhez először is el kell végezni az egyetemet, és meg kell tervezni azt a házat! Az a kis rajzolgatás, amit a szabadidődben szoktál csinálni, még vajmi kevés hozzá. Pontosan tudjuk, hogy megy ez nálad: képtelen vagy bárminek is a végére járni. Mindig csak a szád jár, aztán a legkisebb nehézségnél feladod!

S apám máris elérkezett dühkitörésének ahhoz a pontjához, amikor már tényleg nagyon közönséges és durva tudott lenni. Ismertem ezt, és noha azzal is tisztában voltam, hogy később megbánja e szavakat, mégis fájt, ahogy így a szememre vetette a gyengeségemet.

– Carlotta, a bizonyítványod meglehetősen gyengécske. Mindig is utáltad az iskolát! – szólt ekkor anyám megváltozott torokhangon, ami az iskolai évek alatt folytatott vitáink emlékét idézte fel bennem. Mindkét szülőm egyetemre járt. Az, hogy a lányuk enyhén szólva nem bővelkedett jó jegyekben, sőt, egyszer még meg is bukott, akkora csalódást okozott nekik, hogy szép lassan a család fekete báránya lettem, aki kicsit együgyű, és legalábbis képtelen önálló döntéseket hozni. A szüleim tehát felhagytak azzal, hogy egyetemi jövőt jósoljanak nekem, és az, hogy most magam hozakodtam elő vele, valószínűleg ezt a régi csalódást és frusztrációt hívta életre bennük. Mindenesetre szentül hitték, hogy újfent csakis rossz döntést hozhatok, és olyasvalamibe kezdek, amit úgysem tudok befejezni.

– Az egyetem egészen más, mint a középiskola. Az nem a saját választásom volt, hogy odajárok. De ez a saját szabad döntésem! És én ezt akarom csinálni!

– Ezt akarja csinálni, ezt akarja csinálni! És két hét múlva kezdődik újra a régi verkli, nyafog, panaszkodik, rinyál, és már megint mi isszuk meg a levét! – rótta apám kis köreit a szőnyegen körbe-körbe, miközben nem igazán tudtam eldönteni, hogy a szavait vajon közvetlenül hozzám vagy inkább valami felsőbb fórumhoz intézi.

– Nem! – vágtam rá most már hangosabban. Éreztem, hogy az arcom ugyanolyan sötétvörös színben játszik, mint a szüleimé. Megpróbáltam mély levegőt venni. Nem hagyhattam, hogy ez a beszélgetés kudarcba fulladjon. Tudtam, hogy ha veszekedés lesz a vége, elfelejthetem a továbbtanulást, de legalábbis a szüleim támogatását.

– Nem – mondtam nyugodt hangnemet erőltetve magamra. – Megcsinálom, ígérem. Tényleg ez az, amit igazán szeretnék.

Anyám sziszegve fújta ki a levegőt. Apám tovább rótta a köröket, körbe-körbe.

– Hadd csináljam! – folytattam.

Apám megállt, és egyenesen rám nézett.

– Úgysem fog menni. Csak ablakon kidobott pénz a részünkről.

Majd anélkül, hogy egy szót is szólt volna, megfordult, és kisétált a szobából.

– Anya! – fordultam anyámhoz segítségért.

– Hallottad apádat – felelte anélkül, hogy rám nézett volna. – Hallgass rá, válassz valami szakirányú képzést, ahogy megbeszéltük. Minden más nem neked való.

Felugrottam.

– Ezt nem mondhatjátok komolyan! – kiáltottam. – Én csak egyet akarok, csak egyet! Erre ti… még csak meg sem hallgattok rendesen!

Majd kiviharzottam a nappaliból, és a szobám ajtaja hangos dörrenéssel csapódott be mögöttem.

Míg a szüleim a legnyakasabb embereknek számítottak, a nagyszüleim voltak a legszelídebb lelkek, akiket valaha ismertem. Még ha a nagymamám gyakran mesélt is azokról az időkről, amikor a nagyapám híres volt a dorbézolásairól, a kor és – ahogy sosem felejtette el kihangsúlyozni – a felesége befolyása idővel lecsendesítette. S végül ez volt az, ami megmentette a szüleim és a köztem lévő kapcsolatot is. Azalatt a néhány nap alatt, amíg Nonni kávéházában robotoltam, hogy a rajzaimhoz új ceruzákra gyűjtsek, sikerült elérniük, hogy jelentkezhessek – mintegy az egyetem előszobájaként – a műszakirajzoló-képzésre. Azzal az indokkal, hogy egy olyan szakterületen végzett iskolával, amely közvetlenül kapcsolódik az építészethez, jóval esélyesebb, hogy felvegyenek a kívánt egyetemi helyre. A szüleim, amikor a döntésemről értesültek, annyira megkönnyebbültek, hogy beleegyeztek: támogatnak a további terveimben, még az érettségire és az egyetemi tanulmányokra vonatkozókban is.

Az ezt követő hónapokban végigkínlódtam a képzés dögunalmas elméleti óráit és vizsgáit. A mai napig számtalan – akkor még digitális fényképezőgéppel készült – szelfit őrzök a számítógépemen magamról és az építkezésen dolgozó munkásokról, fejünkön azzal az ormótlan sisakkal. Már a szakiskola közben elkezdtem az érettségire készülni, hogy végül huszonkét évesen, dobogó szívvel állhassak a frankfurti egyetem kapujában, ahol felvételt nyertem az építész szak alapképzésére.

Hogy aztán végül mégiscsak a szüleimnek legyen igazuk. Az alapszakot legalább sikerült elvégeznem, de mit ért ez a szüleim szemében? Számukra csakis a teljes siker és a teljes kudarc létezett. Tehát az egész nem számított semmit. Ha rájuk hallgatok, azokat az éveket is megspórolhattam volna.

Fritzi szerint igenis kell hozzá bátorság, hogy valaki ilyen röviddel a mesterfokozat előtt abbahagyja a tanulmányait – különösen, ha az a valaki már a harmincat is betöltötte, és az a kis gonosz hang a fejében folyton azt súgja, hogy ez igenis gyengeség volt tőle. És nagy hiba. Sóhajtottam. Mondjuk, még mindig folytathatnám, visszamehetnék az egyetemre, és mégiscsak lediplomázhatnék. A gyomrom viszont azonnal görcsös tiltakozásba kezdett az utolsó szemeszternek már az emlékére is. Azok a hónapok mintha a mélybe húztak és megfojtottak volna, mint a fekete szurok. A nagyszüleim halála épp a mesterképzés kezdetének első heteire esett: először a nagymamám halt meg agyvérzésben, majd nem sokkal később a nagyapám egy szerencsétlen esés miatt, amikor egy buszra akart felszállni. Úgy látszik, a nagyanyám halála lelkileg annyira megviselte, hogy a legegyszerűbb dolgokat is elfelejtette, ami a fizikai gyengeséggel együtt a vesztét okozta. Ezekután képtelen voltam a kurzusokra koncentrálni. A vonalzó és a körző hirtelen idegen tárgynak tűnt a kezemben. Körülöttem a diáktársaim beszélgetése pedig felszínesnek és távolinak. Napról napra egyre csak vártam, hogy a dolgok majd jobbra fordulnak, hogy enyhülhet a fájdalom, mígnem egy nap az ünnepek alatt beültem a nagyszüleim egykori kávéházába, a pult fölötti fényképüket nézegettem, és hirtelen újra szokatlanul közel éreztem magam hozzájuk. Az igazi gyászfolyamat aznap kezdődött, amikor elhatároztam, hogy visszatérek Marburgba és a kávéházba. Persze csak átmenetileg, gondoltam, csak amíg jobban nem érzem magam. Időközben valamennyire sikerült feldolgoznom a gyászt, amit a nagyszüleim elvesztése miatt éreztem, de azzal is tisztába jöttem, hogy soha nem fogok visszaköltözni Frankfurtba. Mert nem volt vissza. De hogy hogyan tovább, az változatlanul homályos volt számomra. Igazi zsákutca.

Ekkor kopogtak az ajtón. Felemelkedtem.

– Jaj, Thorsten, kérlek, hagyj békén a vécépapíros hülyeségeiddel! – kiáltottam türelmetlenül. Az ajtó kinyílt, és egy izmos kar nyúlt át egy üveggel a kezében a résen.

– Szabad? – hallottam tompán a másik oldalról.

Sóhajtottam. Valójában senkit sem akartam látni, de ha őszinte akartam lenni, úgysem tudtam volna elaludni, és a gondolatspirál, aminek itt, az ágyon egyedül heverészve ki voltam téve, csak még sötétebbé tette a hangulatom.

– Gyere be.

Az üveg fehérbor egész csábítónak tűnt, és ki tudja, talán Borisnak amúgy is nemsokára randevúja lesz a következő reménybeli jelölttel, és magamra hagy a borral boldog részegségben. Felültem, lábamat az ágy szélén lelógatva. Boris óvatosan, de széles mosollyal a képén belépett. Csípőjével belökte az ajtót. Minden mozdulata olyan magabiztosnak tűnt, mintha direkt eltervezte volna, hogy így nyűgözi le a csajokat.

– Az volt az érzésem, hogy rád férne egy kortyocska ebből – mutatta felém a borosüveget, a másik kezében további két pohárral. – Valakinek, úgy tűnik, nagyon rossz napja volt.

– Ó, igen – feleltem. Nem voltam különösebben meglepve, hogy átjött. Elég gyakran állított be hívatlanul, hogy újra és újra belekezdjen amúgy teljesen felesleges és – az igazat megvallva – nem igazán szívből jövő csábítási kísérletei egyikébe, vagy hogy valamelyik hódításáról meséljen nekem anélkül, hogy kérdeztem volna. Néha azonban, amikor végre rájött, hogy sem ágyba bújni nem akarok vele, sem a történeteire nem vagyok kíváncsi, egész jó kis beszélgetések kerekedtek belőle. Ma azonban a látogatásának láthatóan egész más volt az apropója. Valamiféle együttérzés lett volna? Leült a velem szemközti székre, letette a két poharat az asztalkára, és teletöltötte őket a már felbontott üvegből. A két pohárral a kezében óvatosan olyan közel húzta hozzám a széket, amíg már felállás nélkül is át tudta nyújtani az italomat. Amit igen hálásan fogadtam. A bor hűvöse, amit már a poháron keresztül is éreztem, mintha rám is átragadt és megnyugtatott volna.

– A jobb napokra! – mondta Boris vigyorogva, poharát felém nyújtva. Koccintottunk. Nem kérdezte, mi az oka a rossz kedvemnek, és ezért hálás voltam neki.

– Szegény Thorstent megint alaposan elbizonytalanítottad. Csak motyogott valamit magában, majd visszavonult a barlangjába.

Lenéztem a koszos szőnyegre.

– Majd később beszélek vele.

– Á, ne csinálj nagy ügyet belőle. Azok után megérdemelte.

Felnéztem Borisra. Mint mindig, most is enyhe vigyor ült ki az arcára.

– Te könnyen beszélsz – feleltem. – Te hozzászoktál, hogy folyton megbántasz másokat.

Ettől én magam is összerezzentem, sokkal durvábbnak hangzott, mint amilyennek szántam. De úgy látszik, őt ez is csak mulattatta, szája máris felfelé görbült, és felhúzott szemöldöke alól nézett rám. Gyorsan újrakezdtem:

– Bocsánat, nem úgy értettem.

– Nem, semmi baj – mondta lazán, a székén hátradőlve. – Igazad van. Jó párszor végig kellett hallgatnod, hogy dobok egy nőt. De tudod, nem szórakozásból csinálom, tényleg. Először annyira odavagyok mindegyikért, aztán csakhamar rájövök, hogy nem ő az igazi. És nem tisztességesebb azonnal szakítani ahelyett, hogy örökké hamis reményt keltenél a másikban?

– Hát, ha így vesszük… – kortyoltam végre egy nagyot a fehérborból, elmélázva a szavain. Éreztem, ahogy a hűvös folyadék végigcsorog a torkomon, egészen le a gyomromba. Nagyon jólesett.

– Nem tehetek róla, hogy ilyen gyorsan belém szeretnek – folytatta.

Ránéztem, és felhúztam a szemöldököm.

– Úgy mondod, mintha nem tennél meg mindent annak érdekében, hogy így legyen.

– Hogyhogy? Ezt meg hogy érted? – Székén előrehajolva megbabonázva nézett. Ismét nagyot kortyoltam a borból. Egyre inkább kezdtem élvezni ezt a párbeszédet. Amikor Borisszal beszélgettem, minden olyan könnyűnek és jelentéktelennek látszott. Ő pedig már-már olyannak, mintha jó barátok lettünk volna. A bor csak rásegített erre.

– Ugye tudod, hogy én itt a szakítási drámáidnál sokkal többet is hallok?

– Tudom – vonta fel ismét a szemöldökét.

– Jaj, nem úgy értettem – ráztam meg bosszúsan a fejem. – A romantikus vacsorákra gondolok, amiket főzöl, és aztán gyertyafénynél tálalsz, a szavakra, amiket a lányok fülébe suttogsz, a szerelmes fogadkozásokra és ígéretekre, a gyengéd rábeszélésre, hogy miért muszáj mindenképp veled tölteniük az éjszakát, hogy a karjukban aludhass el, és hogy másnap velük együtt reggelizhess…

– Jaj, ne már, ez is hozzá tartozik. Különben is, folyton azért rinyáltok, hogy nem törődünk eléggé veletek, csak a szex és kész. Én ezzel egészen másképp vagyok.

– Először is, mi egyáltalán nem rinyálunk, mert nekem ehhez az egészhez semmi közöm.

– Ez így van. Még soha nem láttam nálad férfit.

Levegő után kapkodva felegyenesedtem. Valami zseniális beszóláson törtem a fejem, szívesen hozzávágtam volna valami olyat, ami alaposan helyre teszi – de nyoma sem volt bennem a felsőbbségnek! A megfelelő szavak után keresgélve többször is szólásra nyitottam a számat, aztán csak fintorogtam, és egy hajtásra kiittam az italt, mintha azzal bármit is be tudtam volna bizonyítani.

– Egyszerűen nincs rá szükségem – mondtam megalázott büszkeséggel –, az a sok giccs és színlelt közelség, amikor úgyis csak kölcsönös fájdalom a vége.

– Te tényleg így látod? – Boris mosolya most csaknem teljesen eltűnt az arcáról. Homlokát ráncok barázdálták, szemöldökét összehúzta. Hátradőlt, a számítógépasztalon lévő borosüvegért nyúlva. Kérdezés nélkül újratöltötte a poharamat, majd az üveget a lába mellé állította. – Ez szomorú. Annyi mindenről lemaradsz.

– Ó, igen? – kérdeztem, és csak ittam. A bor olyan kellemesen hűvös volt, hogy még többet akartam érezni magamban belőle. Ugyanakkor lassan kellemes nyugalom áradt szét a testemben. – És pontosan miről is?

– Nos – kezdte Boris hátradőlve, mintha egy nagy beszédre készülődne. – Például azokról a pillanatokról, amikor valakivel elkezdesz beszélgetni, és rájössz, hogy teljesen mindegy, mit mond, a lényeg, hogy tovább beszélgess vele. Vagy azokról a pillanatokról, amikor egy nagyon rossz viccet mondasz, és ő ennek ellenére nevet rajta, egyszerűen csak azért, mert annyira kedvel. Vagy arról a kellemes borzongásról, amikor először nézel valakinek mélyen a szemébe, és rájössz, hogy akarod.

Csodálkozva vettem észre, hogy a szavai mennyire megérintettek.

– Hmm – feleltem nyomottan, felé hunyorogva. – Ez tényleg nagyon… szépen hangzik.

– Szépen – ismételte Boris nagyot sóhajtva. – Neked tényleg fogalmad sincs az egészről. Mikor voltál utoljára együtt valakivel?

– Ezt biztosan nem veled fogom megosztani – feleltem a tekintetét gondosan kerülve, majd még egyet kortyoltam a borból, ami, miután Boris újra töltött, még jobban ízlett.

– Na, ne már. Mondd el. Nem mondom el senkinek, esküszöm mindenre – szólt játékos felhanggal.

Fel akartam állni, de visszazuhantam az ágyra, amikor a fejem kavarogni kezdett, és enyhén szédültem. Nem igazán bírtam az alkoholt, és aznap még nem is vacsoráztam.

– Neked ma nincs randid vagy ilyesmi? – kérdeztem.

Boris szemébe kihívó csillogás kúszott.

– Hé, Carli, ne legyél már ilyen harapós. Semmi baj, nekem nem kell magyarázkodnod. Egyszerűen nem bírod mások közelségét. Ezt már a kezdetektől fogva éreztem.

A homlokomat ráncoltam.

– Ugyan, én nagyon is bírom, csak nem akárkiét.

– Na igen, gondoltam – felelte gúnyolódva, ami inkább önelégültnek hangzott –, ezzel még lesznek problémáid, főleg, ha egyszer találkozol a mesebeli szőke herceggel.

– Á, valóban?

– Te félsz, ezt már mérföldekről megérezni. Ehhez még ismerni sem kell téged. Látom a szemedben.

És a tekintete, ami beszéd közben a szobát pásztázta, szavai nyomán ismét rám szegeződött, szeme kissé összeszűkült, ahogy a tekintetemet kereste.

Szóhoz se tudtam jutni. A bor által keltett fesztelenség azonnal alábbhagyott. Akár egy deszka, ültem feszengve, továbbra is Borisra meredve. Akár akarta, akár nem, a szavai telibe találtak. Ám a szokásostól eltérően nem kezdtem vad dühöngésbe, ehelyett egy másfajta érzéssel küszködtem, amit nem tudtam vagy talán nem is akartam hová tenni.

Boris vonásai egyszerre ismét megenyhültek. Gyengéden felém nyújtotta a karját, mintha csak egy harapós kutyát szeretne lecsillapítani.

– Nem így akartam mondani, csak kicsúszott a számon. Nem gondoltam komolyan, vagy nem teljesen – sietett a magyarázkodással, de én egy rövid, meghatározhatatlan fejmozdulattal elhallgattattam.

– Semmi baj – mondtam, egy gúnyos mosollyal próbálkozva. – Hisz épp az imént neveztelek érzéketlen kutyának.

– A kutyát épp nem mondtad.

Apró nevetés tört fel belőlem. Ahhoz nem elég erős, hogy a bennem felgyülemlett kétségeket és gondolatokat eloszlassa, de azért jólesett.

– Te, Boris, azt hiszem, én lassan elteszem magam holnapra. Hosszú, hosszú nap volt ez a mai.

Boris máris felemelkedett, és játékosan beletúrt a hajamba.

– Persze, de azért jó volt veled kicsit csevegni. Gyakrabban kellene ezt tennünk.

– Jó, csak talán egy csipetnyi kevesebb fájó igazsággal fűszerezve – javasoltam félig-meddig tréfásan.

Csendben elnyúltam az ágyon, amikor az ajtó halkan becsukódott mögötte. Gondolataim ide-oda cikáztak az újságolvasó együttérző tekintete és Boris csillogó szeme között, egyszer a rekedtes, olasz akcentussal színezett hangot, máskor pedig Boris szavait idézve, amivel nem akart rosszat, mégis valahogy képtelen voltam őket a fejemből kiverni. Talán azért is érintettek olyan keményen, mert abban a pillanatban, ahogy kimondta, tudtam, hogy igaza van. Szédülés fogott el, a véremben áramló bor hatására egyre jobban összemosódott a két arc, Boris és az újságolvasó arca, míg végül egy zavaros álomban, amelyből úgy tűnt, nincs menekvés, eggyé nem váltak.

3

Másnap aztán alaposan elaludtam, kapkodva, félórás késéssel estem be a kávéházba. Amikor este ruhástól, megágyazás nélkül – na igen, és sajnos anélkül, hogy fogat mostam volna – elaludtam, elfelejtettem beállítani az ébresztőórát.

– Juhúú, nahát, Carli, jó reggelt! – kiáltotta Fritzi nevetve, akit majdnem sikerült felborítanom, ahogy belöktem az ajtót.

– Te meg mit reggeliztél ma?

– Ne is kérdezd.

Az üres közös hűtő emlékétől nagyot kordult a gyomrom. Kénytelen voltam beérni néhány szem szottyadt chipsszel reggelire. Majd amikor megláttam a fürdőben az üres vécépapírtartót és a két kis kocka papírt, amit Thorsten egyértelműen nekem készített oda, az volt az utolsó csepp a pohárban, hogy a kedvem végképp a béka segge alá süllyedjen. Csak arra tudtam gondolni: épp itt az ideje, hogy a lakáskeresést a következő fokozatba kapcsoljam.

Bosszúsan kötöttem magamra a kötényem egy pillantást vetve a még meglehetősen üres kávéházra, majd megkönnyebbülten fordultam a kávégéphez, hogy legalább a koffeinháztartásom rendben legyem. De alig kortyoltam bele a kapucsínómba, máris hallottam, hogy nyílik az ajtó, és egy nagyobbfajta zúgó-karattyoló embercsoport áramlik be az üzletbe. Na igen, két perc teljes nyugalom túlságosan is szép lett volna! Sóhajtva visszatettem a csészét, megfordultam, és rámosolyogtam a tizenöt fős turistacsoportra.

– Hol marad ma az olasz barátunk? – kérdezte Fritzi a tejhabosító zúgását túlharsogva. Épp egy teli fémkancsót tartott a csap alá. – Ilyenkor már rég itt szokott lenni.

A fényesítésre váró evőeszközökről felnézve pillantásom arra az asztalra tévedt, ahol az újságolvasó szokott ülni. Tényleg, ma üres a helye. A turistacsoport körüli teendők és a reggeli rosszkedvem annyira lefoglalt, hogy észre sem vettem. A hátunk mögötti faliórára néztem. Már két óra is elmúlt.

– Különös – mondtam. – Ilyet még nem éltem, hogy ne jött volna el.

– Én sem – vágta rá Fritzi. – Az is lehet, hogy csak megfázott – zárta le a barátnőm a témát.

Az újságolvasó azonban később sem jelent meg. Még egy hét múlva sem. Kezdtem aggódni érte. Hiába bizonygatta Fritzi, hogy valószínűleg csak el kellett utaznia, én akkor sem nyugodtam meg teljesen. Az egy év alatt, amióta itt dolgoztam, mindennap eljött, órákat töltött ennél az asztalnál, és most csak úgy elutazott volna? Ez valahogy nem állt össze. Nem, én valami mástól tartottam. Idős volt, úgy nagyapám korabeli lehetett. És amikor utoljára láttam, elég megviseltnek látszott. Már aznap is aggódtam érte. Tekintetemmel újra és újra a kis asztalt fürkésztem, ami most többnyire üresen állt, vagy olyan emberek ültek mellette, akik nem illettek bele a képbe. Egy ideig még reménykedtem, hogy talán tévedtem, és egy nap majd nyílik az ajtó, és ő a szokásához híven újra becsoszog, de nem jött. De még mielőtt komolyan elgondolkodhattam volna, nem kellene-e tennünk valamit annak érdekében, hogy kiderítsük, mi történt vele, egy vendég vagy Fritzi folyton eltérített. Aztán ott voltak a saját gondjaim is, amelyek most már tényleg minden apróságra szinte szétvetettek.

– Muszáj másik állás után nézem – mondtam Fritzinek, aki épp lerogyott a velem szemben lévő székre. A kávéház ajtaján lévő táblán már a „zárva” felirat díszelgett, a lámpák fénye is csupán halványzöldben derengett, az előttünk álló sötét asztalt megvilágítva. A nap illatai még továbbra is ott keringtek a levegőben: Johan gombalevesének finom, fűszeres illata, mely meglepően kellemes és meghitt egyveleget alkotott a kávé nehéz aromájával. Fritzi hozott egy szeletet a maradék amarena-tortából, villája kéjesen szaladt a krémbe, nyomában az apró léghólyagocskák szétpukkanását idéző hanggal. A konyhából a mosogató megnyugtató csobogása hallatszott, valamint Johan léptei, amint az asztalunkhoz közeledett. Kihúzta a harmadik széket, és leült mellénk.

– Carli itt akar hagyni minket – dünnyögte Fritzi teli szájjal feléje.

– Ó, tényleg? – morogta Johan, és kérdőn rám nézett. Mint mindig, a nap vége felé közeledve, amikor a feleségéhez és a három kisgyerekéhez készülődött haza, jobb lett már a hangulata.

– Kell a pénz – mondtam határozottan. – Muszáj végre kiköltöznöm abból a közös albérletből. Különben is, már több mint egy éve hazudok a szüleimnek, még mindig úgy tudják, hogy egyetemre járok – tettem hozzá szárazon.

– Miért nem mondod el nekik végre az igazat? Tudom, tudom, azt fogják mondani, hogy mindig is tudták, hogy az építészet nem neked való. De annak talán örülnek majd, hogy a nagyszüleid kávéházában dolgozol.

– Ezzel továbbviszed a családi hagyományt – fűzte hozzá Johan.

– Ez nem igazán a mi családi hagyományunk. A szüleim nem akarták átvenni a kávéházat, és én is csak pincérkedem, nem én vezetem a helyet. Nem, képtelen vagyok rá. Szinte hallom, mit felelnének: ha ránk hallgatsz és a többi, és a többi. Ha megint rákezdik, inkább máris kiugrom az ablakon.

– Nemrég olvastam, hogy valaki egyszer befeküdt a fagyasztóba, hogy öngyilkos legyen – közölte erre Johan szárazon.

– Ú, ez szörnyű – horkant fel Fritzi. – Ennyi erővel a lakótársadat is nyugodtan az őrületbe kergetheted, és annyi klotyópapírt ehetsz, hogy belefulladsz – sziporkázott tovább.

– Vagy – szólalt meg ismét Johan – fogod a tejhabosítót, és teljesen felcsavarod…

– Oké, oké, köszi srácok, de én nem akarom kinyírni magam!

– Jól van, jól van. Szóval új munka kéne – mondta Fritzi, miközben újabb adag tortát nyomott a szájába. – Mégis, mi az, ami szóba jöhet?

– Hát, esetleg megpróbálhatnám műszaki rajzolóként egy építészirodában.

– Mi, te ilyet is tudsz? Azt hittem, teljesen kiszálltál ebből a dologból, amióta otthagytad az egyetemet. De ha igen, akkor meg minek dolgozol még mindig itt?

– Mert nem akarom halálra unni magam – mondtam sóhajtva. – És mert nekem ez a szakma valahogy mindig is hozzátartozott a gyász és a veszteség érzéséhez.

– Öhm, hát ez kemény dió! Nem akarsz irodában dolgozni, itt viszont nem keresel eleget.

– Az is lehet, hogy valami egészen mást kellene csinálnod – javasolta Johan nyugodt, mély hangján. – Valamit, ami boldoggá tesz.

Meghatódva néztem rá.

– De mit?

– Rajzolni! – vetette közbe Fritzi. – Hisz micsoda nagyszerű portrét tudsz rajzolni. Miért nem azzal foglalkozol?

– Úgy érted, hogy sétálóutcákban ücsörögjek és emberekkel cseverésszek? Nem is tudom… – Fejemet az asztalra támasztott kezemre ejtettem. – Ezzel maximum azt érem el, hogy hamarabb kikerülök az albérletből, mert nem tudom kifizetni a lakbért, és Thorsten kirak.

– Nem, te igazi művész leszel! – kiáltotta Fritzi, és csak úgy sugárzott. – A rajzaidat kiállítják majd a galériákban, és nagyot fogsz kaszálni.

Továbbra is kétkedve néztem rá, ahogy arcán széles mosollyal a villájával hadonászott a levegőben.

– Ehhez én nem vagyok elég jó – ellenkeztem.

– Nem tudhatod, amíg nem próbáltad!

– Nem, hiányzik hozzá a technikai tudásom. Lehet, hogy szép egyenes vonalakkal tudok házakat rajzolni, de ez minden, amit tanultam.

Fritzi sóhajtott, Johan mordult egyet, én pedig az asztalt bámultam. Így ültünk ott, nyomasztóbbnál nyomasztóbb gondolatokba mélyedve, amikor hirtelen a mobilom csörgése riasztott fel minket. Ahogy előhúztam, idegen szám jelent meg a kijelzőn. Felálltam, a többiekre bocsánatkérő pillantást vetve néhány lépéssel arrébb mentem, és felvettem.

– Igen?

– Jó estét, Michael Grüner vagyok, Grüner & Pognalzki, Carlotta Riccivel beszélek?

– Öhm, igen.

– Remek, jó estét, Ricci kisasszony – mondta, mire én is eldünnyögtem egy „jó estét”-et. – Ricci kisasszony, megkérhetném, hogy az elkövetkező napok valamelyikén fáradjon be az irodánkba? Mit szólna például a holnap délutánhoz?

– Holnap délután…? Na de miről van szó, miféle irodába?

– Ó – felelte egy komoly hang a vonal másik végén –, ön még nem is tudja. Sajnálom, hogy így, ajtóstól rontottam a házba, azt hittem, hogy már tájékoztatták. Nem volt könnyű kinyomozni a számát, végül a főnöke sietett a segítségemre. Az egy héttel ezelőtt elhunyt Fabrizio Poliról lenne szó. Kérem, fogadja részvétemet.

Fabrizio Poli, visszhangzott a fejemben, anélkül, hogy ez a név bárhonnan is ismerősen csengene.

– Ki az a Fab… – de a mondat közepén hirtelen megálltam, mert ekkor eszembe jutott, hol láttam anélkül, hogy tudatában lettem volna. Számtalanszor láthattam ezt a nevet: az újságolvasó bőrtárcájába volt belenyomva. Megfordultam, és Fritzire néztem, akinek a tekintete kíváncsiságtól égett.

– Az újságolvasó – bukott ki egyszeriben belőlem – meghalt.

Fritzi tágra nyílt szemmel bámult, mindketten a kávézó sarkában lévő kis asztalka felé néztünk, ami most még elhagyatottabbnak látszott az esti szürkületben.

– Öhm, nem értem – szakított ki a telefonból érkező hang a gondolataimból.

– Én… ó, elnézést. Mikor történt pontosan, és hogyan?

– Múlt kedden kórházba került. Az alsó szomszédok valami zajt hallottak, és azonnal becsöngettek az idős férfihoz. Miután nem nyitott ajtót, hívták a rendőrséget és a mentőket. De már túl késő volt. Szívelégtelenség, az orvos már semmit sem tudott tenni.

Visszagondoltam az elmúlt hétre, mit csináltam aznap, és megborzongtam. Ez volt az a nap, amikor az újságolvasó – Fabrizio – megszólított. Aznap este ültünk össze Borisszal, amikor olyan nagyon sajnáltam magam. Azokban az órákban halhatott meg Fabrizio – egyedül az otthonában. Ahogy lassan tudatosult, hogy ez mit jelent – hogy Fabrizio ezentúl soha többé nem lép be a kávéház ajtaján, és nem ül le a helyére –, elszorult a torkom.

– Részvétem – ismételte meg Grüner ugyanazon a hivatalos hangon, mint korábban. – Az elhunyt végrendeletéről szeretnék beszélni önnel. Be tudna, kérem, jönni hozzánk az irodába?

Ezt már végképp nem értettem. Végrendelet? Igaz, hogy Fabriziót mindennap láttam a kávézóban, de néhány mondatnál többet soha nem beszéltünk. Akkor meg miért akarna ez a férfi a végrendeletéről beszélni velem?

– Ricci kisasszony? Ott van még?

– Igen… öhm, persze, majd beugrom. Holnap délután, azt mondta? – vetettem kérdő pillantást Fritzire és Johanra, mire mindketten hevesen bólogattak, valószínűleg ugyanolyan kíváncsiak lehettek, mint amilyen én voltam.

– Igen, az megfelel. Pontosan hol találom a…?

– Grüner & Pognalzki. Liebigstraße. Elküldöm önnek a címet sms-ben. Remek, akkor holnap.

– Igen, holnap – mondtam kissé elkésve, amikor Grüner már letette.

A telefont a fülemről levéve kifejezéstelen arccal tekintettem a többiekre. Johan hátratolta a székét, és szó nélkül felállt.

– Tényleg egy közjegyző volt? – kérdezte Fritzi. Közelebb mentem az asztalhoz, a székem mögé álltam, hogy a háttámlájára támaszkodhassak.

– A végrendelete miatt keresett.

Fritzi a szája elé kapva a kezét folytatta:

– Szóval mégiscsak gazdag volt – suttogta. Mire megráztam a fejem.

– Nem, azt kötve hiszem.

– Na, várd csak ki a végét!

– De hogy tényleg meghalt… – hüledeztem, hisz egyszerűen nem fért a fejembe, hogy a mi újságolvasónk már soha többet nem fog eljönni hozzánk. Mindketten újra az üres asztal felé tekintettünk, ahová már soha többé nem fog leülni.

Aztán Johan is visszajött. Egyik kezében egy átlátszó folyadékkal teli, címke nélküli üveget tartott, a másikban három felespoharat. Szótlanul elénk tette a poharat, az üveg karcsú nyakából kihúzta az apró dugót, és töltött.

– Akkor… – itt megtorpant, és kérdőn nézett rám.

– Fabrizióra – mondtam gépiesen.

– Fabrizióra. Nyugodjék békében.

Emelte poharát, mire Fritzi is felállt, elvette a sajátját, és ő is a magasba tartotta. Remegő kézzel nyúltam az enyémért, hogy felemeljem. S közben éreztem, hogy Fabrizio halálának hírére egyre inkább erőt vesz rajtam a szomorúság. Noha nem ismertem, annyi időt töltöttünk együtt a kávézóban. Olyan sokszor beszélgettünk róla Fritzivel, és találgattuk, vajon milyen lehet ennek a férfinak az élete a kávézón kívül. És most elment. Örökre. Rájöttem, mennyire hiányzik már most, és nem tehetek ellene semmit.

– Fabrizióra – ismételtük meg Fritzivel, majd felhajtottuk a torokkaparó felest.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Carlito – SIL Open Font License
Crimson Text – SIL Open Font License
Mynerve – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License