Ajánlom ezt a könyvet Stanisława Leszczyńska emlékének, és mindazokénak, akik a holokauszt legsötétebb napjaiban is mindent megtettek, hogy ébren tartsák a reményt.

PROLÓGUS

1946. ÁPRILIS

A visszhangos, fapadlós helyiségben kis gyerekágyak sorakoznak, mindegyikből egy kisbaba néz ki tágra nyílt szemmel. Pillantásukban nincs remény, ők még nem elég idősek ahhoz, de valami vágyódást látok, ami belém hatol, nem, nem a szívembe, hanem mélyebbre… egyenesen a méhembe. Rég volt, hogy gyereket hordtam a szívem alatt, de az az érzés talán sosem múlik el teljesen. Az is lehet, hogy minden gyerekből, akit a világra segítettem, megmaradt a köldökzsinór egy parányi darabja, ezért tudja meglágyítani a szívemet minden csodálkozó gyerekszempár. És talán a bábaként eltöltött huszonhét évem is hozzájárult ehhez.

Teszek néhány lépést a szobában. A nyers fából készült kiságyak nem újak, de tiszták, látszik, gondos kéz munkái. Az egyikben feljajdul egy kisbaba, majd meghallom egy nő halk, megnyugtató bölcsődalát. A nyöszörgés megszűnik, csak a zene marad. Csakúgy, mint minden más ebben a nagy teremben, a dal sem valami fényes vagy tökéletes, de a szeretet szól belőle. Elmosolyodom, és magamban azért fohászkodom, hogy ez legyen az a hely, amit keresünk.

– Készen állsz rá?

Odafordulok a fehérre meszelt ajtófélfába kapaszkodó, bizonytalanul álló nőhöz, akinek ugyanolyan kerekre nyílt a szeme, mint a kisbabáké.

– Nem vagyok biztos benne.

Megfogom a kezét.

– Buta kérdés volt. Sosem leszel rá kész, de itt vagy, és ez elég.

– De mi van, ha nem…?

– Akkor keressük tovább. Gyere.

Beljebb terelgetem, miközben a kedves főnővér mosolyogva megáll a kiságyak között.

– Hát sikerült! Nagyon örülök. Remélem, nem volt túl nehéz az útjuk.

Kiszakad belőlem egy keserű nevetés. A ma reggeli út egyszerű volt, de az ezt megelőző évek csupa kín és fájdalom. Olyan sötét és szennyes helyeken jártunk, ahol senkinek sem lenne szabad, ahhoz, hogy eljuthassunk ide, erre a lepusztult helyre, ahol alig pislákol a remény. Mindketten elgyengültünk, és bármit mondtam is korábban, nem vagyok benne biztos, hogy képesek leszünk továbbmenni.

A nővéren látszik, hogy érti. Megfogja a karomat és bólint.

– Már elmúltak a nehéz idők.

– Remélem, így van.

– Mindnyájan sokat veszítettünk.

Odanézek a drága barátnőmre, aki elindult az ablak melletti kiságy felé. Egy kislány ül benne, szőke haj keretezi komoly kis arcát, ahogy rásüt a nap. Amint meglátja, hogy valaki közeledik, fölkapaszkodik, a lába remeg, de elszántan áll. Barátnőm az utolsó métereket sietve teszi meg, és megfogja az ágy rácsát. A kislány is kidugja a kezét. Majd’ megszakad a szívem a látványra, volt már az életünkben annyi rács, annyi kerítés, annyi elválás.

– Ő az? – kérdem elfúló hangon.

– Van rajta valami olyasmi, mint a tetoválás, amiről beszélt.

Valami olyasmi… Az nem elég. Elszorul a szívem, hirtelen én érzem úgy, hogy még nem készültem föl, még tovább mennék, mert amíg megyünk, addig még van remény.

Megállj, akarom kiáltani, de torkomra fagy a szó, mert a fiatal nő benyúl a kiságyba, a karjába veszi a gyereket, a vágy az arcán erősebb, mint az összes árváé itt együttesen. Ideje, hogy kiderüljön az igazság, és hogy megtudjuk, begyógyulnak-e a szív sebei.

ELSŐ RÉSZ

ŁÓDŹ

ELSŐ FEJEZET

1939. SZEPTEMBER 1.

ESTHER

A Szent Szaniszló-székesegyházban délre harangoztak, és Esther Abrams megkönnyebbülve huppant le a templom lépcsőjére, arcát a nap felé fordította. A bőrén még érezte a meleget, ám a lába fázott, a hideg kő már az őszt jelezte. Egy pillanatig arra gondolt, hogy leveszi a kabátját és ráül, de a kabát új volt, és Esther nem akarta, hogy esetleg összepiszkolódjon. Meggondolatlan volt, amikor világoskéket vett, csak mert a húga azt mondta, illik a szeme színéhez.

A lány elpirult. Bolond dolog volt megvenni, de hát Filip mindig annyira jól öltözött. Nem extravagánsan, hiszen szabósegéd lévén alig valamivel volt több pénze, mint egy tanuló ápolónőnek, de látszott, ügyel a kinézetére, és büszkén viseli a ruháját. Ez volt az első dolog, amire a lány felfigyelt azon az áprilisi napon, amikor a fiú először ült le a lépcső túloldalára, neki pedig az egész teste mintha életre kelt volna, akárcsak a közeli cseresznyefán a rügyek. Azonnal lesütötte persze a szemét, és elszántan nézte a kezében tartott pirogot, de alig evett az anyja kis fánkocskáiból, meg sem kóstolta a pompás káposztás-gombás tölteléket.

Addig rá sem mert nézni, amíg a fiú végre fel nem állt, és indulni készült, akkor is csak egy futó pillantást vetett rá. Szinte ma is látja magas, vékony alakját, céltudatos járását. Kabátja durva szövésű, de elegáns szabású, feje hátulján ülő kipája szélén finom hímzés. A lány addig gyönyörködött benne, amíg a fiú hirtelen vissza nem nézett rá, pillantásuk egybefonódott, és Esthernek már nemcsak az arca égett, de az egész testét elöntötte valami… zavarban kellett volna lennie, de helyette örömet érzett.

Másnap korán ott volt már, feszülten várakozva. Elütötte a delet, de a fiú nem jött, csak egy kalapos öregember jelent meg, botra támaszkodva botorkált föl a lépcsőn. Esther odaszaladt, hogy segítsen neki, részint azért, mert ezt várta volna el tőle az anyja, részint meg azért, mert remélte, mire kijön a templomból, a fiatalember már ott lesz. De nem volt, így a lány dühösen ült le, és haragját a szegény bagelen töltötte ki: olyan dühödten harapta, hogy már félig meg is ette, mire észrevette, hogy a fiú ugyanott ül, ahol előző nap. Lassan falatozott, közben egy újságba merült, ám amikor a lány odanézett, látta, hogy nem is annyira olvas, mint inkább átnéz az újság fölött.

Hat hosszú napon át ebédeltek ugyanannak a lépcsőnek a két szélén, miközben alattuk, a Piotrkowska utcán nevetgélve nyüzsögtek a łódźiak. Esther mindennap elpróbált néhány mondatot a fejében, de amint ki akarta őket mondani, a torkára forrt a szó. Aztán egyszer csak egy nő közéjük lépett, és hangosan ciccegni kezdett. Ki tudja, mi zavarta, mert amikor mindketten fölnéztek, a nő már bent volna a templomban, ők meg azon kapták magukat, hogy egymást nézik.

A sok okos mondat ott keringett Esther fejében, de benne is maradt mind. Végül a fiú mondott valami semmiséget az időjárásról, ő meg valami még jelentéktelenebbet vissza, és úgy mosolyogtak egymásra, mintha a világ legbölcsebb beszélgetését folytatták volna le, valószínű hát, hogy a fiúban is bennrekedt néhány mondat. Ám ahogy az első szavakat kimondták, könnyebben jött a többi, és rövidesen, ha nem is cseverésztek, mert egyikük sem volt túl beszédes, de egyszerű és halk mondatokkal megosztották egymással a történeteiket.

– Tetszik a kipád – nyögte ki a lány. – Nagyon szép a széle.

A fiú büszkén megérintette a fejfedőt.

– Köszönöm. Én magam hímeztem.

– Komolyan?

A fiú elpirult, és a lány észrevette, hogy bár a haja sötét, a szeme épp olyan kék, akár az övé.

– Szabónak tanulok. Főként kabátokat, nadrágokat és ingeket varrunk, de én szeretem ezt a… – mondta, és megérintette a kipája szélét – …az apám babramunkának hívja. Nem tetszik neki, szerinte a hímzés a nőknek való.

– De te annyira szépen csinálod, nincs igaza a papádnak.

Szívből jövő kis kacaj volt a válasz.

– Köszönöm. Szerintem az ember ruhájának ki kell fejeznie valamit a viselőjéről.

Esther megsimította a világoskék kabátját, ahogy felidézte ezt a megjegyzést, és azt, hogy mennyire meglepte. Őt úgy nevelték, hogy a ruhának rendesnek, tisztának és szerénynek kell lennie, sosem gondolt arra, hogy valami mást is kifejezhet.

– Mesélj még – kérte, és a fiú olyan beszédes lett, hogy a lány egész délután szívesen ott ült volna, de csak fél óra ebédszünete volt, és a főnővér igencsak szigorúan fogta őket. Ha valaki akár csak egy percet is késett, egész délután hordhatta az ágytálat, és bár jó lett volna maradni még a fiatal szabósegéddel, a szülei sokat áldoztak az ápolónői képzésére, Esther meg úgy érezte, tartozik nekik annyival, hogy jól teljesítsen. Nehéz volt búcsút mondania a fiúnak, és akár ágytálazhatott is volna egész délután, amennyire oda bírt figyelni a munkájára. De a fiú ott volt másnap és harmadnap is, Esther pedig mint valami drága kincset, olyan becsben tartotta azokat a déli félórákat. Hol lehet hát a fiú most?

A lány aggodalmas arccal nézett végig a Piotrkowskán. Talán a munkája miatt nem jöhet, netán baleset érte? Aznap reggel valami különös volt a levegőben, az emberek élénkebbek voltak, a boltokban is nagyobb volt a forgalom. Mindenki tömött bevásárlószatyrokkal sietett, mintha attól tartana, hogy elfogyhat az áru. A rikkancsok hangosabban kiáltoztak, de Esther az utóbbi pár hónapban már túl sokszor hallotta azokat a csúnya szavakat – nácik, Hitler, megszállás, bombázás – ahhoz, hogy nagy jelentőséget tulajdonítson nekik. Szép őszi nap volt, és bár a lépcsőn ülve fázott, úgy gondolta, egy ilyen szép kék ég alatt csak nem történhet semmi rémes.

Végre megjelent a fiú, a hentes előtti tömegen át integetett, majd átverekedte magát az embereken. Esther már-már fölállt, aztán visszaült megint. Három hónapon át így találkoztak, és egyre közelebb és közelebb ülve egymáshoz fogyasztották el az ebédjüket a Szent Szaniszló-székesegyház lépcsőjén, mialatt a cseresznyefa virága gyümölccsé érett, a levelek szélei meg rozsdabarnára színeződtek el.

Minden megosztott mondattal egyre közelebb kerültek egymáshoz. A lány már a nevét is tudta: Filip Pasternak. Persze kipróbálta, hogy hangzik az, hogy Esther Pasternak, de amikor Lea, a húga tette ugyanezt, rákiáltott, hogy ne legyen nevetséges. Filip apjának a városiak által igen kedvelt szabóműhelyében volt tanonc, nem kivételezett vele az apja, ő pedig állítólag örült ennek (bár a lány ezt nem egészen hitte el). És az apa azt is mondta, hogy Filipnek nem ajánlatos még megnősülnie, mert neki „dolga van”.

A beszélgetés ezen a ponton elakadt. Esther kinyögte, hogy szerinte ő, Filip, a tehetségével nagyban hozzájárul az üzlet sikeréhez, mire a fiú hálásan elmosolyodott, majd szokatlanul nyersen annyit mondott, hogy „az apáknak nincs mindenben igazuk”. Ezután mindketten szégyenlősen körülnéztek, remélve, hogy senki nem hallotta ezt a tiszteletlen beszédet. Az óra elütötte a felet, ők pedig szinte egyszerre ugrottak föl. Aznap délután Esthernek ágytálaznia kellett, de alig vette észre, mert a feje tele volt csapongó gondolatokkal.

Biztos volt benne, hogy a szülei szerint ő még túl fiatal ahhoz, hogy férjhez menjen, vagy legalábbis túlságosan leköti a munkája. Igaz, az utóbbi két évben ő maga mondogatta, hogy nem érdeklik a férfiak, valószínűleg sohasem fogják. Az anyja ilyenkor nagy bölcsen elmosolyodott, ami akkor mindig bosszantotta, most azonban vigasztalónak tűnt. Nem mintha Filippel szó esett volna köztük házasságról, de még egy közös vacsoráról vagy parkban tett sétáról sem, semmi több nem volt köztük, mint a Szent Szaniszló-székesegyház lépcsőjén elfogyasztott közös ebéd. Féltek, ha elpattan az őket körülvevő buborék, kiderül, hogy nincs benne semmi.

– Esther!

Meghallotta, ahogy a fiú a nevét kiáltja a tömegen át. Egy rémséges pillanatra azt hitte, hogy Filip megpróbál átfutni az épp közeledő villamos előtt, de az, a szemében égő vad tűz ellenére, óvatosan hátralépett, míg a villamos igencsak lassúnak tűnő másodpercek alatt áthaladt az úton. Filip aztán újra feltűnt, és futtában is a lány nevét kiáltotta.

– Esther!

A lány fölállt.

– Filip! Minden rendben?

– Nem, azazhogy de. Én jól vagyok. A baj a világgal van, Esther, meg Lengyelországgal.

– Mi történt?

– Hát nem hallottad? – A lánynak fölszaladt a szemöldöke, mire Filip olyan színpadiasan csapott a homlokára, hogy Esther majdnem elnevette magát. Csakhogy a fiún látszott, hogy komolyan aggódik. – Hát persze, hogy nem hallottad, különben nem kérdeznéd. Elnézést.

Filip két lépcsőfokkal lejjebb állt, így egyforma magasnak tűntek. Esther mélyen a fiú szemébe nézett, túlságosan megijedt ahhoz, hogy zavarban legyen.

– Jaj, Filip, nem kell elnézést kérned. Mi történt?

A fiú nagyot sóhajtott.

– Németország megszállt minket. A Wehrmacht csapatai csak úgy özönlenek be a határainkon, senki sincs biztonságban.

– El kell menned harcolni?

– Az is lehet. Ha van idő még. De gyorsan jönnek, Esther. Krakkó és Varsó a cél.

– És Łódź?

– Ki tudja, de úgy néz ki, az is. Szép város, sok gyárral. A németek odavannak az iparért.

– De a zsidókat nem szeretik.

– Nem – helyeselt Filip. – Azt beszélik, van, aki már utazik is, összeszedi az aranyát, és elindul keletre.

– És a te családod?

Filip megrázta a fejét.

– Apám semmiért sem hagyná itt a műhelyét. És még ha megtenné is…

Elhallgatott, és mélyen a lány szemébe nézett.

– És még ha megtenné is…?

A fiú fölemelte a fejét, sötét szemében elszántság csillogott.

– Még ha elmenne is, én nem mennék el vele. Nélküled.

– Nélkülem? – A lány levegő után kapott, de Filip megfogta a kezét, és letérdelt, hosszú lába alig fért el a keskeny lépcsőfokon.

– Esther Abrams, megtisztelnél azzal, hogy a feleségem leszel?

Esther döbbenten pislogott. Mintha a Piotrkowska utcán abbamaradt volna a lázas tülekedés, és mindenki odafordult volna. Két öregasszony, akik egy talicskán tolták a bevásárlószatyraikat, megálltak és őket bámulták. A lány visszanézett rájuk, és az egyikük kacsintva bólintott, így aztán a lány a lába előtt térdelő csinos fiút nézte inkább.

– Én…

– Esther, háború van. Abban a pillanatban, ahogy meghallottam, és eszembe jutottak a katonák, a puskák és a városunkba bemasírozó ellenség, egyetlen dologra tudtam csak gondolni: hogy mindez megfoszthat tőled. Aztán az jutott eszembe, milyen nevetséges, hogy mindennap elvesztegettem huszonhárom és fél órát a nyáron, amikor nem voltam veled. Nem bírnék ki még egy fél órát. Tehát, Esther, leszel a feleségem?

– A feleséged?

– Igen.

– Igen, Filip, a feleséged leszek.

Szinte kirobbantak a lányból a szavak, aztán fölhúzta a földről a fiút, aki átölelte, és ajka hozzáért a lányéhoz. Esther csak arra tudott gondolni, hogy ő is túl sok időt vesztegetett el. Annyira boldog volt, hogy szinte forgott vele a világ, a füle meg úgy csengett, mintha az Úr valamennyi angyala énekelt volna. Választhatott volna azonban jobb kórust is, mert amikor ajkuk szétvált, a lány csak akkor jött rá, hogy a rozsdás utcai hangszórókból szól a légiriadó szirénája.

– Siess – szólt oda neki Filip, megfogta a kezét, és fölszaladva a lépcsőn berángatta a székesegyházba, miközben a fejük fölött két sötét, fenyegető német repülő szelte át a kék eget. Esther nem tudta volna megmondani, ez élete legboldogabb vagy legrosszabb napja-e.

És ezt a kérdést számtalanszor föltette magának az elkövetkező, gyászba borult évek során.

MÁSODIK FEJEZET

1939. NOVEMBER 19.

ANNA

Anna Kamińska belekarolt a férjébe, amikor először Filipet, majd a pironkodó Esthert vezették be a szüleik a hüpébe, és a fiatalok szemben egymással megálltak a díszes baldachin alatt. Anna megbékélt lélekkel mosolygott, ahogy meglátta az ifjú párt, akik egymás szemébe néztek, és látszott, mennyire boldogok, hogy összekötik az életüket. Nagyon hálás volt, hogy eljött az esküvőre, bár amikor kézhez kapta a meghívót, kicsit habozott. Lehet, gondolta, hogy ötvenes éveim közepén járva egyre bizonytalanabb vagyok, de nem tudom, az Úr akarná-e, hogy részt vegyek egy zsidó esküvőn. Bartek, áldja meg az ég, csak nevetett a félelmein.

– Hát persze, hogy akarja az Úr, hogy elmenj, és lásd, ahogy ez a két fiatal a szerelmét ünnepli! Túl sok gyűlölet kavarog körülöttünk mostanában ahhoz, hogy ne ragadjunk meg egy ilyen alkalmat, bármilyen épületben zajlik is.

Barteknak igaza volt, és Anna kicsit szégyenkezett, hogy egyáltalán felmerült benne a kétely. A zsidók komoly, kedves és tiszteletre méltó emberek, és ezt meg kell becsülni egy olyan világban, ahol a törtetés és egymás kihasználása lesz lassan a norma. Amióta a nácik megszállták Lengyelországot, és merev szabályaikat és eszméiket rákényszerítették szeretett hazájára, gyűlöletes két hónap telt el. Anna úgy érezte, dühében nekiront valamennyi katonának, aki végigmasírozik az ő városán, kicseréli az utcatáblákat, új törvényeket hoz, és nincs tekintettel a hagyományokra, szokásokra, sőt, a józan észre és az illemre sem.

Jézus azt tanította, tartsd oda a másik orcádat is, ám a nácik mindkettőt egyszerre ütötték, és nem könnyű megbocsátani az ütleget, amikor tíz másik követi. Ilyenkor Anna inkább érezte magát ótestamentumi kereszténynek, aki tüzet okád és elönti a harag, semmint újtestamentuminak, ami talán ironikusnak tűnhetett, tekintve, hol van épp.

Körülnézett a zsinagógában, miközben a rabbi halk, misztikus énekbe kezdett, amit visszavertek a festett falak. Az út deres volt, amikor a vendégek megérkeztek, de a nap fényesen ragyogott az égen, besütött a magas ablakokon, és megcsillant az arany oszlopokon, amitől az egész mintha izzott volna. Anna beismerte, hogy nem sokban különbözik az ő szeretett Szent Szaniszló-székesegyházuktól, és megszorította Bartek karját. Megint elöntötte a hála, amiért a férje ragaszkodott hozzá, hogy eljöjjenek. Egész ősszel nem érzett ekkora lelki békét, mint épp most.

Nézte, ahogy Esther húga, Lea hétszer körbevezeti a nővérét a vőlegény körül, szép arca ünnepélyes, a szeme lesütve, talán kevésbé áhítatból, mint inkább óvatosságból, hogy ne lépjen a nővére ruhájának szegélyére. Anna felidézte ezt az érzést. Igaz, van már huszonhárom éve is, hogy ő megesküdött Bartekkel, de élénken élt az emlékezetében az a nap. 1916-ban volt, egy másik háború közepette, amelyet Nagy Háborúnak neveztek, és amelyről azt mondták, az majd véget vet az összes háborúnak, de nem így lett. Valahogy megint ide kerültek, és szegény Lengyelország békés városait és falvait végigfosztogatja két mohó szomszédja. Miért nem hagyják békén? Oroszország és Németország évszázadokon át úgy tekintettek Anna hazájára, mint valami koncra, amin marakodhatnak. Lengyelország 1918-ban végre elnyerte függetlenségét, de most a szomszédai ismét lerohanják, ám ezúttal tankokkal és ágyúkkal.

Anna megborzongott, és megpróbált az örömteli szertartásra összpontosítani. Esther befejezte a körben járást, és megállt Filip előtt, aki gyengéden megfogta a fátylát, és hátulról előre hajtotta, hogy eltakarja az arcát, azt jelképezendő, hogy ő nemcsak a testét, hanem a lelkét is szereti. Áldott pillanat volt, a szerelem ünnepe a rettegés közepette, és emlékeztető arra, hogy bármit akarnak is meghódítani a nagyhatalmak, az emberek nem kívánnak mást, csak élni az életüket, házasodni, gyereket szülni, családdá válni. Van ennél becsesebb a világon?

Anna ösztönösen megtapogatta a kabátja zsebében azt a régi bádogdobozt, ami a szülésznői oklevelét rejtette, és amit mindig magánál hordott. Az ember sohasem tudhatta, mikor hívják, és fontos megnyugtatni a szülő nőket, hogy ért ahhoz, amit csinál. Húsz éve volt bába ebben a városban, és sokszor hívták el vacsora mellől vagy baráti összejövetelekről, sőt, még a színházból is, hogy egy szülést levezessen. Ha mostanában abbamaradt egy-egy előadás, Anna minden idegszála megfeszült, várta az elkerülhetetlen felhívást: „Anna Kamińska szülésznőt kérjük, jelentkezzen az előcsarnokban”. Bartek ilyenkor sóhajtott, csókot adott a homlokára, ő pedig fogta a kabátját és a mindig nála levő táskáját a szükséges felszereléssel, és elindult az éjszakába.

Egy kicsit sajnálta, hogy nem láthatja a színdarab végét, de abban a pillanatban, ahogy beindult a szülés, az előre megírt drámát felülírta az élet kibontakozó drámája. Anna kiváltságosnak érezte magát a munkája miatt. Valahányszor egy új élet világra jövetelénél segédkezett, úgy érezte, mintha a gyermek Jézus újra meg újra megszületett volna, a fáradtságot pedig elűzte a csoda öröme. A megújulásnak ezt az egyszerű varázsát nem tudja legyőzni se tank, se ágyú.

Ahogy Anna Estherre nézett, fejcsóválva töprengett el az idő múlásán. Ez az újdonsült férje előtt álló aranyos fiatal nő az egyik első baba volt, akit Anna a világra segített. Épp akkor végzett a varsói szülésznőképző intézetben, és izgatottan várta, hogy már egyedül dolgozhasson. Hajnalban hívták Ruth tiszta és csinos otthonába. A férj, Mordechai fogadta, az ajtóban kuporgott, és elszántan szívta a pipáját. Felpattant, ahogy meglátta Annát, és elkapta a kezét.

– Köszönöm az Úrnak, hogy eljött. Az én asszonyomnak, Ruthnak szüksége van magára. Ugye, vigyáz rá? Ugye, biztonságban lesz?

Gagyogott, akár egy gyerek, és Anna érezte a felelősség súlyát, amit a férfinak a felesége iránti szerelme helyezett rá. A férfi boldogsága most az ő kezében van, gondolta, de tudta, az a kéz Lengyelország legjobb bábaképzőjében tanulta ki a szakmát, és egy fohászt küldve az Istennek, besietett a házba.

Mint kiderült, nem volt nehéz Mordechai kívánságát teljesíteni, mert Ruth fiatal volt és erős. Ott volt segíteni az igen talpraesett anyja is, aki rávette, hogy szorítsa össze a fogát, és nyomjon teljes erőből, amikor Anna szól. A kis Esther alig egy órával Anna érkezése után gond nélkül megszületett. Mordechai dicshimnuszokat zengve berohant, de Anna megmondta neki, hogy minden érdem a feleségéé. A férfi két kezébe fogta Ruth arcát, és gyengéden megcsókolta, majd úgy vette a kezébe a babát, mintha az lenne a világon a legértékesebb kincs. És most az a hajdani kisbaba nővé érett.

Esther határozott, csengő hangon mondta ki az eskü szavait. Aranyos fiatal pár voltak, mindketten elfogódottan, de komolyan álltak az életbe vezető közös útjuk kapujában. Anna mintha kicsit magát látta volna Estherben. Ez a lány is szenvedélyesen szerette az ápolónői munkáját, és remélte, hogy Annához hasonlóan akkor is fogja tudni folytatni a munkáját, ha gyerekei lesznek. Filipre emelte a tekintetét, aki büszkén, szálfaegyenesen állt, miközben feleségéül fogadta. A megszállás egyetlen áldása, gondolta, hogy a fiatal férfiakat még nem hívták be katonának, így aztán Filip ott állhatott a tanújával, Tomasz-sal az oldalán. Ki tudja, a telhetetlen Birodalom őket is be fogja-e sorozni, de talán még Hitler sem annyira őrült, hogy azt akarja, az ellenségei harcoljanak az ő ügyéért, így Esther remélte, hogy az ő ifjú férje otthon maradhat.

Nem mintha szegénynek lett volna munkája. A łódźi körzet abban a „megtiszteltetésben” részesült, hogy a Birodalomhoz csatolták, és két hete a német városparancsnok megtiltotta, hogy a textil- vagy bőriparban zsidók dolgozzanak. Ez a törvény egyetlen tollvonással munkanélkülivé tette a közösség felét. Filip inaséveinek vége lett, az apjának pedig át kellett adnia a nagy becsben tartott műhelyét egy nagydarab németnek, akinek vastag ujjai voltak, de tehetsége semmi.

Emiatt az értelmetlen rendelkezés miatt a városiak rosszabbul öltöztek, miközben a város vezetése a szegényebb zsidókat „munkaszolgálatra” kötelezte. Kirángatták őket az otthonukból és irodájukból, és megparancsolták nekik, hogy rombolják le a lengyel emlékműveket, utcát söpörjenek, és cseréljék ki az utcatáblákat. Anna pár nappal korábban találkozott két férfival, akik sírtak, amikor leszerelték a Piotrkowska utca szépséges régi tábláit, és a helyükbe felrakták a fényes újakat, rajtuk a felirat: Adolf-Hitler-Straße. A nácik a város valamennyi utcájával ezt csinálták: áthúzták a patinás régi neveket, és arrogánsan hangzó német nevekre írták át őket. A rendes lengyelek nem használták ezeket, de azért bosszankodtak.

És hát ott voltak a karszalagok. Pár napja jött ki csak a rendelet, hogy minden zsidó köteles egy tíz centi széles, sárga karszalagot viselni közvetlenül a hónalj alatt, szándékosan kényelmetlen helyen. Mintha a középkor jött volna vissza. Az évszázadok során oly sok despota erőltetett rá a zsidókra megkülönböztető jelvényeket, hogy elkerüljék a „véletlen keveredést”, mintha az emberek nem beszélgettek volna egymással, nem találkoztak volna egymás családjával, vagy osztották volna meg a történetüket; mintha az állam dolga lett volna megmondani, ki kivel kösse össze az életét a házasságban.

Anna előző nap találkozott Ruthtal és Leával, akik a kezüket tördelték kétségbeesésükben, hogy fognak így kinézni a gondosan kiválasztott esküvői ruhákban, és imádkoztak, hogy az a nyomorult rendelkezés ne lépjen életbe, csak az esküvő után. De hiába, az SS-ek, a németek legvadabb, legszadistább képviselői egész héten kint voltak az utcán, és a puskájukat rászegezték azokra a szerencsétlen zsidókra, akik nem viseltek sárga szalagot. Néha a ravaszt is meghúzták. Az öreg Elijah Aarons, a város legjobb pékje nem süt többé kalácsot vagy almás pitét, hogy elkápráztassa rengeteg vevőjét. A saját boltjában lőtték agyon, mert azt mondta, nem talált elég sárga anyagot, ami körbeérné hatalmas bicepszét.

A násznép, Anna és Bartek kivételével, ronda, sárga szalagot viselt. Még szegény Esthernek is föl kellett vennie, bár valaki, minden bizonnyal Filip, nagy okosan fényes aranyszalagot varrt a ruha mindkét ujjára, egyszerre engedelmeskedve és ellenszegülve. A menyasszony így inkább nézett ki királynőnek, semmint számkivetett páriának.

A szertartás a végéhez közeledett, és Anna igyekezett nem a gondokra figyelni, hanem a dicsőséges jelenre, amikor Esther fátylát megint föllebbentették, és a rabbi egy poharat adott az ifjú párnak, hogy egymás után igyanak belőle. Miután a pohár kiürült, a rabbi berakta egy bársonyzsákba, szorosan összekötötte a száját, majd lerakta a földre Filip elé. Az ifjú férj Estherre nézett, aki bátorítón mosolygott, és megfogta a férje kezét. Az egybegyűltek közelebb léptek, és Filip a sarkával széttaposta a poharat. Anna még hallotta, ahogy a pohár eltörik, majd a hangját elnyomta az örömteli „Mazl tov!” kiáltás. Anna is csatlakozott – tudta, mindegy, mi a nyelv, mi az épület, a boldog házasság áldásában valamennyi kultúra osztozik.

Odafordult a férjéhez, és megcsókolta. Körülöttük mindenki boldogan csevegett, ölelgették egymást, majd a magasba emelték az ifjú párt, hogy körbevigyék őket a zsinagóga körül. A nevetségessé vált sárga karszalagok arany karikákként pörögtek az ifjú pár körül. Esther hangosan felkacagott, amikor Tomasz kiszakította a kezét a Filipéből, aki felültette a menyecskét valaki vállára, Filipet pedig ő maga emelte föl. Dicsőségesen körbehordozták őket a zsinagóga körül, de épp, amikor a leghangosabb volt a násznép tapsa, kivágódtak az ajtók, és az épület körül lövések dördültek. Az emberek dermedten nézték, ahogy az SS-katonák berohannak, és hangos „Raus! Raus!” kiáltással kezdik kizavarni a násznépet.

Esther kacaja sikollyá torzult, amikor ott ült a tömeg vállán, és az SS-katona rászegezte a fegyverét.

– De kérem – mondta Anna németül –, ez egy esküvő.

A tiszt meglepve nézett Annára, aki már gyerekkorától tanult németül, és szinte folyékonyan beszélte a nyelvet. Az évek során jól jött a tudása, mert sok Lengyelországba települt német volt a betegei közt, ám arra nem gondolt, hogy valaha katonákkal is használnia kell.

– Esküvő? – A tiszt föltartotta a kezét, hogy visszatartsa az embereit, majd körülnézett. Ez a kis idő elég volt ahhoz, hogy Esthert és Filipet letegyék a földre, a tömeg viszonylagos biztonságába. Ekkor a tiszt ocsmányul felkacagott. – Egy zsidó esküvő! Hiszen, asszonyom, mi épp azért vagyunk itt, hogy az ilyesmit megakadályozzuk. Nem hagyhatjuk, hogy ez a banda szaporodjék, már így is van belőlük elég. – Alaposan végigmérte Annát, és látta, hogy az ünneplőkabátján nincs karszalag. – Mit keres maga itt?

– A szerelmet ünneplem – felelte az asszony bátran.

Ezúttal fenyegetőbben harsant fel a tiszt kacaja. Anna a szeme sarkából látta, hogy a széles vállú Tomasz őrt áll, miközben Ruth és Mordechai egy hátsó kijáraton gyorsan kitereli az ifjú párt. Anna örült, hogy ők megúszták, de a többiek még veszélyben voltak. Filip szülei, Benjamin és Sara megpróbáltak mindenkit megnyugtatni, de a pánik egyre nőtt.

– Óhajt valamit, uram? – kérdezte Anna. Erőt kellett vennie magán, hogy udvarias legyen, bár a szavai szinte égették a torkát.

– Óhajtok-e? Igen, asszonyom, azt, hogy leromboljuk ezt az istenkáromló épületet, a benne levő rohadt zsidókkal együtt. Hé, maga! Maradjon ott!

Az SS észrevette a hátsó kijáratot, ahol a többi vendég próbált meg kisurranni, odament, és berángatta Esther koszorúslányát. Annának összeszorult a szíve. Ahogy a nővére mögött lépkedett, a tizennégy éves Lea szinte felnőttnek látszott, szokatlanul szőke haja magas kontyba rakva, arcán épp csak leheletnyi smink, most azonban olyan volt, akár egy riadt kisgyerek. Nem csoda, hiszen közelről hatalmasaknak tűntek a puskák, ahogy dühödten rászegeződtek. Ha az SS-legények úgy döntenek, hogy ezen a zárt helyen használják a fegyverüket, Ruth és Mordechai köztiszteletben álló vendégeinek nem lenne hová rejtőzniük.

– Kérem – mondta Anna megint –, engedje el őket. Idős emberek és gyerekek is vannak itt.

– Zsidó gyerekek!

– Minden gyerek egyforma.

A tiszt Annára nézett, arca eltorzult a gyűlölettől.

– A zsidók pestises népség, a mi kötelességünk, hogy kiirtsuk őket.

Anna úgy érezte, mintha kiszívták volna a levegőt a tüdejéből. Látta már, ahogy a zsidókat arra kényszerítették, hogy homokkal töltsenek fel pocsolyákat, látta, ahogy bezárják a boltjukat és elrejtőznek a házukban, de mostanáig nem fogta fel az ellenük irányuló gyűlölet mértékét. Ez nem csak gúnyolódás és bosszantás, ez merő gonoszság volt. Levegő után kapkodott, nem is látott rendesen, amikor megérezte Bartek erős karját a dereka körül.

– És mi ezért hálásak vagyunk maguknak – mondta Bartek nyugodt hangon. Az ő némettudása nem volt olyan jó, mint Annáé, de érthető volt. – Mára milyen parancsot kaptak?

Anna neki akart esni két ököllel a férje mellének a nyilvánvaló együttműködésért, de ahogy igyekezett összeszedni magát, látta, hogy a katona félszegen topog a fényes csizmájában. Parancs. Barteknak igaza volt: ez az a szó, amire ezek a robotok reagálnak.

– Arra kaptunk parancsot, hogy robbantsuk fel Łódź összes zsinagógáját.

– De az embereket is?

– Azokat még nem – vágta oda az SS, de Anna hallotta, hogy a hangja bizonytalanul cseng. Belekapaszkodott Bartek karjába, a férfi pedig így szólt:

– Akkor talán most engedje ki őket az utcára, ahonnan láthatják, ahogy a templomuk összedől.

– Igen – kapott a szón a tiszt –, a Birodalom figyelmeztetéseként. Raus! – üvöltötte, és a katonái megismételték a parancsot:

– Kifelé! Kifelé!

Lea állt a kifelé igyekvők élére; botladozva siettek, mielőtt a templomuk a fejükre szakad, mint ahogy történelmük során már annyiszor. Bartek nekidőlt egy oszlopnak, arcát a kezébe temette, és most Anna volt az, aki átölelte a férfi derekát, és kivezette a többiekkel együtt.

– Jaj, hogy én miket mondtam – nyögte Bartek. – Rémes volt, iszonyatos!

– Bátor voltál, és megmentetted ezeknek az embereknek az életét – mondta neki Anna.

– Egy időre legalábbis – felelte a férfi komoran, és ahogy a násznép szétszóródva sietett a Piotrkowska utca, azaz az Adolf-Hitler-Straße felé, Anna tudta, hogy a férjének igaza van. A betolakodók elfoglalták a városukat, most pedig arra készülnek, hogy a lakosait megosszák. Egy őrült úgy döntött, hogy az a kisbaba, amit Anna tizennyolc éve a világra segített, meztelenül, ártatlanul, valamiért kevésbé értékes, mint mások, és arra készül, hogy eltüntesse őt és a rokonait a föld színéről. Ez nyilván nemcsak háború, hanem a civilizáció vége, gondolta az asszony, és ahogy ment hazafelé, a szépséges esküvői szertartás békéje helyett valami rémes előérzet költözött a lelkébe. Csak imádkozni tudott, hogy Esthernek és Filipnek legyen pár boldog napja együtt, mert tudta: minden erejükre szükségük lesz az előttük álló hetekben és hónapokban.

HARMADIK FEJEZET

1940. FEBRUÁR 8.

ESTHER

– Filip! Itthon vagyok!

Jaj, de szerette Esther ezt kimondani! Sosem gondolta volna, hogy az az egyszerű dolog, hogy belép egy ajtón, ilyen csodás tud lenni. Bár a picike lakásban alig volt bútor, ráadásul rengeteg lépcső vezetett föl hozzá, teljesen az övék volt, és Esther számára szebb volt minden díszes palotánál.

– Mindjárt kész a vacsora – kiáltott neki vissza Filip, és a fiatalasszony kuncogva akasztotta föl a kabátját a fogasra, majd bement a szűk kis konyhába, ahol meglátta a férjét a tűzhely mellett, a derekán kötény, szép arcát pirosra színezte a fazékból felszálló gőz.

– Csodás az illata – mondta Esther, Filip pedig kitárta a karját, és megcsókolta.

– Bigosz, legalábbis az akar lenni. Anyám leírta nekem a receptet, de alig találtam valamit a hozzávalók közül a boltban. Hétféle húsnak kellene lennie benne, de csak kétféle van, és őszintén szólva abban sem vagyok biztos, hogy az a kettő is egyáltalán húsnak nevezhető.

Az asszony újra megcsókolta a férjét, és közben letörölt egy kis zsírfoltot az arcáról.

– Tökéletes lesz, Filip. És köszönöm.

A másik hálásan elmosolyodott.

– Órákon át álltam sorba, és amikor már majdnem odaértem az elejére, valaki hátraparancsolt.

– Nem ellenkeztél?

– Úgy, hogy minden sarkon SS-katonák állnak? El tudom képzelni, hogyan sietnének a segítségemre.

Esther nagyot sóhajtott. 1940-ben napról napra romlott a helyzet, mindennap hallani lehetett, hogy valakinek a barátait vagy a rokonait megverték vagy megrugdosták a nácik, szinte játékszernek használták őket. Esther egyik barátnője, Maja egy nap sírva ment hozzájuk segítséget kérni. A nácik arra utasították az idős édesapját, hogy egész délelőtt téglát cipeljen puszta kézzel át az utca túloldalára, majd újra vissza. A szegény öreg keze teljesen tönkrement, a háta meghajlott, a bordáin pedig kék foltok lettek, mert valahányszor elesett, megrugdosták.

Esther, ahogy csak tudta, kimosta és bekötözte a férfi sebeit, ám másnap az SS-katonák már ott dörömböltek az öreg ajtaján, és azt követelték, hogy „ne lustálkodjon”, hanem menjen dolgozni. És újra kezdődött a borzalom. Maja apja kórházba került, a lánya pedig megesküdött, hogy bosszút áll érte, de mit tehettek volna? A náciknál volt a fegyver, és azzal együtt a hatalom. A világ többi része háborúba lépett Lengyelországért, de úgy tűnt, maga az ország csak imádkozhatott a megmentésért. Sok fiatal külföldre menekült, és hadsereget keresett, ahova beléphetne. Bár Esther megértette ezt is, végtelenül boldog volt, hogy Filip mellette maradt.

– Kicsit mintha fordítottunk volna a dolgokon, nem igaz? – kérdezte Filip. – Te eljársz dolgozni, én meg vezetem a háztartást.

– Nekem tetszik ez így – szólt az asszony mosolyogva. – Jól áll neked a kötény.

Filip mókásan pukedlizett egyet, Esther pedig megint kacagott, és odahúzta magához a férfit, ezúttal egy hosszabb, igazibb csókra. Alig hitte, hogy még egy év sem telt el azóta, hogy ez a nagyszerű férfiú leült vele szemben a lépcsőre, most pedig, tessék, már össze is házasodtak, és együtt élnek. Esther valójában már nem is emlékezett rá, milyen volt az élet Filip nélkül: úgy érezte, soha nem elég neki a férje öleléséből.

– Készen van? – kérdezte.

Filip megkóstolta a sűrű ételt, a homlokát is ráncolta, úgy összpontosított.

– Azt hiszem, kéne még neki egy fél óra.

– Rendben! – felelte Esther, és kézen fogva bevezette férjét a hálószobába.

– Asszonyom, csak nem akar elcsábítani?

– De igen – vágta rá Esther sugárzó arccal.

A házasságuk a körülmények miatt nem a legjobban kezdődött: azzal a rettenettel, hogy kizavarták őket a zsinagógából, épp, amikor valóban elkezdődött volna a szertartás. Filip családja elintézte, hogy pár napot Łagiewniki környékén, egy tündéri erdei házikóban töltsenek, ám ők annyira feszültek voltak az első éjszaka, hogy csak összebújtak, nézték a tüzet, és alig várták, hogy újra együtt legyenek a családdal, és meggyőződjenek róla, hogy mindenki jól van.

Amikor fáradtan és elfogódva végül mégis ágyba bújtak, az egymás karjaiban töltött éjszaka megnyugvást hozott számukra, és másnap reggel, ahogy a nap átsütött a fák közt, megtalálták az utat egymáshoz. Esther úgy érezte, akár örökre is ott tudna maradni. Rájött, Filippel nem kell félnie semmitől. Annyira megbízott benne, hogy a félelem értelmét vesztette, ráadásul mindketten ártatlanul mentek a házasságba, úgyhogy együtt indultak el az úton, és remélték, még sok éven át együtt is fogják járni.

– Akkor hát, az ágyba?

Esther látta, hogy Filip pillantása elkomorodik a kérdésre.

– Igen, csak valamit meg kell mondanom neked.

– Jaj, az nem várhat? – Az asszony félrehúzta az ágytakarót, készen arra, hogy bebújjon, de észrevette, hogy az ágyon mindenütt ruhák vannak.

Filip gyorsan összekapkodta a ruhákat, és berakta őket egy jutazsákba.

– Átalakítások. Az emberek annyira gyorsan fogynak, hogy be kell venni a ruháikból, és híre ment, hogy én meg tudom csinálni. Készpénzzel fizetnek vagy ennivalóval, ami még jobb, csak…

– …csak mindezt titokban kell csinálnod – fejezte be a mondatot Esther, és megborzongott arra a gondolatra, mi lesz, ha házkutatást tartanak náluk. Tilos volt textillel dolgozni még az embernek a saját hálószobájában is.

– Abbahagyhatom, ha akarod – mondta Filip, és megölelte a feleségét.

Az asszony megrázta a fejét. Persze lehetett kedvesen tréfálkozni a kötényen, de Esther tudta, hogy Filipnek nem könnyű egész nap otthon lennie, és az, hogy végre gyakorolhatja a hivatását, segít megtartani a lelki egyensúlyát. No meg az embereknek is szükségük volt a munkájára. Akkor a karszalag helyett már sárga Dávid-csillagot kellett viselniük a zsidóknak, amit minden ruhadarab elejére és a hátára is föl kellett varrni. Mivel minden zsidó bankszámlát befagyasztottak, és korlátozva volt a készpénzfelvétel is, egyre nehezebb volt szépen öltözködni, de azt senki sem akarta, hogy a méltóságától is megfosszák a makulátlan uniformist viselő SS-katonák. Ha ehhez az apró kis győzelemhez Filip hozzá tud járulni, az csak jó.

– Most épp csillagokat varrsz fel, ugye? – mutatott Esther a sarokban heverő sárga textilekre.

– Igen.

Ezt legalább megengedték, és néhány tehetősebb zsidó jobb anyagból rendelt csillagot, a szerencsétlenségből divatot csinálva, amíg aztán a németek ezt is be nem tiltották. Ez a kicsinyesség viszont azt jelentette, hogy Filip újabb megbízásokat kapott, a drága anyagból levő csillagok helyére az ellenség által jobban kedvelt durva vászon került. És hát azt ki tudta megmondani, hogy míg a csillagok a ruhákra kerültek, nem vett-e be belőle, vagy nem varrt-e rá fodrot?

– Mi kell még a németeknek? Már mindenünk az övék, még a ruhánkat is elveszik?

Filip csak kínosan feszengett az asszony ölelésében.

– De igazán el kell valamit mondanom.

Esther döbbenten nézett vissza.

– Hát nem a ruhákat akartad mondani?

– Nem, nem csak azt.

– Jaj, nem várhat? – kérdezte Esther megint, de már érezte: bármi legyen is az, a hangulatukat már elrontotta. – Mondd akkor, mondd!

– Nem, nem, mégis várhat. Gyere ide.

Filip elkezdte kigombolni Esther egyenruháját, de annyira remegett a keze, hogy az asszony leállította.

– Mondd el inkább, Filip. Ha megosztjuk a gondokat…

– Attól még gond marad – tette hozzá gyászos arccal.

– Amíg mi ketten itt vagyunk, együtt, addig…

– Hát, épp erről van szó.

Esthernek nagyot dobbant a szíve.

– Mi az? A lakással van baj? A háziúr talán…

– Nem, nem a háziúr. Csak… várj egy kicsit.

Filip visszarohant a konyhába, és a Lodscher Zeitung egy példányával a kezében tért vissza. Lassan kinyitotta, és odaadta Esthernek. A címlapra a város térképét ragasztották, és a Bałuty piac környéke be volt satírozva, alatta a felirat: Das Wohngebiet der Juden.

– Wohngebiet? – kérdezte Esther.

– Lakóterület – fordította le Filip keserűen, majd hozzátette: – Gettó.

Esther alig vette észre, hogy Filip is ott van mellette; leült az ágyra, és a német szavakat próbálta értelmezni. A megszállók birodalmi stílusában írott rendelet a zsidókat „tisztaság iránt érzéketlen” fajnak nevezte, ezért, mint írták, elkülönítésük sürgős közegészségügyi feladat, mielőtt még megfertőzhetnék a város „rendes embereit”. Az asszony újra meg újra elolvasta a szavakat, de nem igazán fogta fel őket.

– „Tisztaság iránt érzéketlen”? – kiáltotta. - Hogy merészelik ezt írni?

Méltatlankodva nézett körül a lakásban, ami régi, sőt, kicsit kopott is volt, de makulátlanul tiszta.

– Ez nem igaz, Esther – mondta neki kedvesen Filip.

– Tudom. Annál rosszabb. Hogy mernek ilyeneket mondani rólunk? Nincs valami törvény becsületsértés, rágalmazás ellen? Miért nem állítja meg őket valaki?

Filip az ajkába harapott.

– Ők a megszállók, szerelmem, ami azt jelenti, hogy azt tehetnek, amit csak akarnak.

– Még azt is, hogy gettóba zárnak minket?

Már maga a szó is ronda volt, rövid és pattogós, mint valami dühödt rovar.

– Úgy tűnik.

– Mikor?

– Három napunk van – felelte nagyot nyelve Filip.

Esther riadtan nézte a férjét, majd odalépett az ajtóhoz, hogy kinézzen a konyhába. A kabátja ott lógott a fogason, ahová akasztotta, amikor nagy vidáman belépett, és a bigosz illata meg a kötényes férje látványa fogadta. Az egyik pillanatban neki akart esni, amiért hagyta, hogy ő egyáltalán megpróbálja az ágyba csábítani, a másikban viszont azt kívánta, bárcsak ne szólt volna neki addig, amíg… Meddig?

– Mit csinálunk most, Filip?

A férfi odalépett az asszonyhoz, átölelte, Esther meg odasimult hozzá. Filip finoman megcsókolta Esther nyakát.

– Még jobban összekapaszkodunk, szerelmem. Én is épp annyira szeretem ezt a lakást, mint te, de nekem ott van az otthonom, ahol te vagy. Ha a németek azt hiszik, megtörhetnek azzal, hogy a saját városunkban átköltöztetnek máshová, akkor nagyot tévednek. Együk meg a bigoszunkat, bújjunk be az ágyba, és holnap majd megkeressük a többieket. Új otthont teremtünk magunknak. Jobbat, mint bármelyik pompás német kastély, mert nem gyűlölet, hanem szeretet lakozik majd benne.

Minden erejüket összeszedve megpróbáltak enni, de a bigosz akárha fűrészpor lett volna a szájukban. Aludni sem bírtak abban a tudatban, hogy talán ez az utolsó éjszakájuk a családi otthonban. Mindketten megkönnyebbültek hát, amikor a hajnal, bár szürke volt és párás, végre beköszöntött. Hallották, ahogy kiáltoznak az utcán: egymásba kapaszkodtak, hogy kicsit meghosszabbítsák a biztonság utolsó pillanatait. Ám akkor kopogtak az ajtón. Esther szülei és húga jöttek, és akkor már nem volt mit tenni, mint fölkelni, és szembenézni a rémálommal.

Az emberek pánikban rohangáltak fel-alá. A gettót a város északi részén fekvő Bałuty negyed piactere köré jelölték ki, ahol már addig is sok zsidó élt. Sokan laktak azonban máshol is a városban, és senki sem tudta, hova is kell mennie.

– A Południowa utcán van a lakáshivatal, ott majd kiderül – mondta Tomasz, de mire odaértek, már óriási volt a tömeg.

– Mi lesz az iskolával? – kérdezte Lea, és kíváncsian nézett körbe. A maga tizennégy évével ő volt az egyetlen közülük, akik kalandnak tekintette a történteket.

– Iskola? – kacagott fel egy arra járó német. – Minek az iskola egy ilyennek, mint te? Kár a jó tanárokért.

Lea épp gömbölyödni kezdő csípőjére tette két kezét.

– Jobb, ha tudja, hogy osztályelső vagyok.

– Igazán? Tudod, mit? Gyere csak ide, én majd kitanítalak arra, amire a magadfajta alkalmas.

Ocsmány, kétértelmű mozdulatára a társai hangos éljenzésbe fogtak. Lea dühösen előrelépett, de Esther visszarántotta.

– Hagyd, kár rájuk szót vesztegetni.

– De nem beszélhetnek velünk így – vágott vissza méltatlankodva a kislány.

Esther szomorúan rámosolygott a húgára. Mit is mondhatott volna? Leának ugyan igaza volt, de a megszállt városban az volt a förtelmes igazság, hogy a legyőzőik úgy beszélhettek velük, ahogyan csak akartak.

– Álljunk be szépen a sorba.

Hosszú, félelemmel teli várakozás után végre odaértek a lakáshivatalba. Az íróasztaloknál kimerült hivatalnokok ültek, a felügyelőjük Chaim Rumkowski volt, akit az előző hónapban a németek kineveztek a Zsidó Öregek Tanácsa fejének, és az ő felügyeletére bízták a gettót. Selymes fehér haja volt és bátorító mosolya, de agg szeme éles volt, ahogy végignézett az „övéi” tömegén, két oldalán egy-egy SS-tiszttel. Esther örült, amikor Rumkowski a magas támlás székétől legtávolabbra eső íróasztalra mutatott, ami mögött egy fiatal nő ült.

– Egy kis házra van szükségünk a férjemnek és nekem, és egy másikra a szüleimnek és a húgomnak – mondta. A nő ránézett, felkacagott, majd mintha összezsugorodott volna az arca. – Jól van? – kérdezte tőle Esther.

– Amilyen jól csak az lehet, akinek mindenki számára rossz híre van – felelte a nő megtörten. – Egy házon kell osztozniuk.

– Mindnyájunknak?

– Mindnyájuknak, és még másoknak is – mondta a nő nagyot sóhajtva.

– Azt akarja, hogy idegenekkel lakjunk együtt?

– Nagyon sajnálom, de a gettóban feleannyi ház van, mint ahány család, akit el kell szállásolni. És a legtöbb házban még mindig lengyelek laknak.

– És velük mi lesz?

– Kitelepítik őket.

Megnyugtatásnak szánta, amit mondott, de Esther egy kicsit sem nyugodott meg. Rémülten nézett Filipre. Az eddigi lakásuk kicsi volt, de csak az övék, most pedig össze kell zsúfolódniuk, mintha gyerekek volnának, ráadásul idegenekkel!

– És mi lenne, ha az én szüleim is jönnének? – kérdezte Filip.

– Szóval akkor heten lennének? – kérdezte a nő, ők meg bólintottak. Igaz, a szüleik eddig csak néhány alkalommal találkoztak, de abban reménykedtek, hogy ők majd összehozzák őket. – Van egy ilyen helyem, a Kreuzstraßén.

– Hol?

A nő előrehajolt.

– Valaha Krzyżowa volt a neve – felelte suttogva, mintha már a lengyel név kiejtése is bűn lenne. – Két hálószobás.

– Kettő?

– És van egy padlásszoba is.

– Elfogadjuk – mondta Filip, közben megszorította Esther kezét, és a fülébe súgta: – A padlásszobák rém romantikusak.

Esther most még jobban szerette Filipet az optimizmusáért, de amikor átadták nekik egy ismeretlen ház kulcsát, egy házét, amelyen a szüleikkel kell osztozniuk, Esthernek az jutott eszébe, hogy ennél aligha hallott kevésbé romantikus dolgot. És miközben ők mennek a gettóba, az ő szeretett lakásukat odaadják valami betolakodó német párnak. Úgy érezte, megszakad a szíve, és ahogy átverekedték magukat kifelé menet a tömegen, annyira szorította Filip karját, hogy belefehéredtek az ujjai.

NEGYEDIK FEJEZET

1940. FEBRUÁR 9.

ANNA

Kopogtak az ajtón.

Anna nagy nehezen kikászálódott az ágyból, és már nyúlt az egyenruhájáért, ami az állandó készenlét miatt a hálószoba ajtaján lógott. A függönyréseken ezüstös fény szűrődött be, tehát már majdnem hajnalodik, gondolta az asszony, de még nem állt készen az új napra. Márpedig sok kisgyerek ragaszkodik hozzá, hogy éjszaka szülessen meg. Valakitől egyszer azt hallotta, hogy a szervezet így gondoskodik arról, hogy a gyerek még az előtt megszülessen, hogy meg kell kezdeni a napi házimunkát, ami meggyőzően hangzik. Anna, bár hőn szerette az Urat, néha arra gondolt: kár, hogy Isten nem nő, mert akkor a terhességet is jobban megszervezte volna.

– Megyek már! – kiáltotta, amikor újra felhangzott a kopogás. Nyilván valami szegény anyának nagy szüksége van rá. Magában gyorsan számba vette azokat, akiknek már közeleg az ideje. Erre a hétre nem várt szülést, de hát ilyenek a babák: akkor jönnek, ha ők vannak készen, nem amikor a bába. Fogta a legvastagabb harisnyáját, nagy nehezen odaerősítette a harisnyakötőhöz, és azon gondolkodott, vajon nincs-e itt az ideje, hogy nadrágot hordjon ő is, mint a fiatal szülésznők. Sokkal praktikusabbnak tűnt, de valahogy nem igazán illett hozzá. A baj az, gondolta, hogy öregszem, és egyre lassabban tudok fölkelni ilyen korán.

– Megyek már! – kiáltotta megint.

Mindenkinek elmondta, hogy éjszaka beletelik néhány percbe, míg az ajtóhoz ér, de erre a beijedt apák nem mindig emlékeztek. Gondolataik a szeretett feleségüknél és az érkező kisbabánál jártak, és hát valóban, ennek így is kell lennie. Anna végül elkészült, és elindult lefelé. Bartek fölült az ágyban, és csókot dobott neki, ő meg vissza, bár a férjének, amilyen szerencséje volt, már csukódott is le a szeme. Volt még két órája aludni, csak akkor kellett kelnie, hogy elinduljon a nyomdába, ahol szedőként dolgozott. Mennyivel okosabb választás volt! Az asszonyt azonban elfogta az ismerős izgalom, amikor arra gondolt, hogy ismét egy új életet fog a világra segíteni, és ezt a nyomdában nem lehet átélni.

Elmosolyodott, amikor a fiai szobája előtt haladt el. Bronisław és Aleksander az anyjuk nyomdokaiban haladva szintén az egészségügyet választották: Bronek egy éve már orvos volt, Alek pedig még az orvosira járt. A legkisebb fiú, Jakub azt szerette volna, ha az apja mellett inaskodhat, és Anna tudta: a férje nagyon boldog, hogy legalább az egyik fiú az ő mesterségét folytatja.

Az asszony a lépcső alján, a falon függő fényképre nézett. Mennyit ügyetlenkedtek, amikor a kép készült, de megérte. Valamennyien kicsit mereven állnak, kicsit természetellenesen bámulnak a gépbe ahelyett, hogy kacagnának, egymást piszkálnák vagy épp verekednének, de hát így voltak ott megörökítve. Az én családom, gondolta az asszony.

– Kinyitni! – hallatszott egy érdes hang kintről, és Anna kicsit elbizonytalanodott.

Nem úgy hangzott, mintha egy a szülésre váró apa kiabálna, de Anna fogta a kabátját, a bábatáskáját, és elfordította a kulcsot. Az ajtó azon nyomban kivágódott, ő meg gyorsan hátralépett, amikor meglátta, hogy két férfi lép be az előtérbe. Összeszorult a szíve az SS-egyenruhák láttán, de aztán arra gondolt, hogy a német asszonyok is szülnek, nem is egynek segített már, úgyhogy nagy nehezen összeszedte magát.

– Miben segíthetek, uraim?

Látszott, hogy a két férfi meglepődik.

– Hol a férje?

– Még ágyban.

– És hagyja, hogy az éjszaka közepén maga nyisson ajtót? – mondta az egyik, és durván röhögve egymásra néztek. - Ezek a lengyelek…

– Én akartam ajtót nyitni, mert én szoktam. Bába vagyok ugyanis.

Azok ketten hátraléptek, tetőtől talpig végigmérték Annát, látták rajta az egyenruhát, kezében a táskát. Az idősebbik még meg is hajolt kicsit.

– Elnézést, asszonyom. Nemes foglalkozása van.

– Köszönöm.

A fiatalabbik SS-katona csodálkozva nézett társára.

– Az én anyám is bába – vágta neki oda az idősebbik –, maradj nyugton.

Mindketten vonakodva elindultak a még mindig nyitott ajtó felé, a jeges februári levegő beáramlott a házba.

– Miben segíthetek? – kérdezte az asszony feszülten.

– Ó, hát… hmmm… – Az idősebbik katonán látszott, hogy zavarban van; a másik előrelépett, és egy papírt rántott elő a zsebéből, majd szinte odadobta Annának.

– Át kell települniük.

– Hogy micsoda?

– Átköltözni. Nem maradhatnak ebben a házban.

– Hogyhogy nem? Ez a mi házunk, immár majdnem harminc éve. A férjemmel közös tulajdonunk. És nincs tartozásunk.

– A Birodalomnak szüksége van rá.

Anna egész testében remegni kezdett, a falnál kellett megtámaszkodnia. Közben meglökte a családi fényképet, ami most már ferdén lógott. Aztán nagy nehezen összeszedte magát.

– Milyen célból?

– Olyan körzetben laknak, amelyet a zsidó söpredék számára jelöltek ki.

– Az nem lehet.

Anna előző nap olvasott a gettóról. Alaposan végignézték a rendeletet, megdöbbentek a könyörtelen hangnemen, kegyetlen céltudatosságon, és egyáltalán, azon, hogy embereket önkényes döntések alapján a „faji tisztaság” jegyében megkülönböztetnek. Úgy érezte, megszakad a szíve azokért a zsidókért, akiket kiszakítanak az otthonukból, és nem messze a Bałuty piac környékére száműznek, de arra nem gondolt, hogy ez velük is megtörténhet.

– Kérem, mit tehetnénk? Pénzkérdés? Mit…

– Nem, nem pénzről van szó, asszonyom. Ez a rendelet. A maguk háza az áttelepítési zónában van, így ki kell költözniük. Ne aggódjon, kapnak másik házat. Lehet, hogy jobbat is. Sok zsidó iparos igencsak úri módon élt abból, hogy másokat kiszipolyozott.

– Másokat kiszipolyozott? A zsidó szabók nélkül a fél város ruhátlanul járna!

A fiatalabb katona felkuncogott, az idősebb szigorúan ránézett.

– Ostobaság! – mondta. – Csak épp lesz helyük a rendes német szabóknak, hogy dolgozhassanak. No meg a lengyelek is – tette hozzá, mintegy kedvességből.

Anna érezte, lassan felforr a vére, és megkönnyebbülve hallotta, hogy nyílnak az emeleten az ajtók, jönnek elő a férfiak. Bartek, aki köntösben sietett le a lépcsőn, óvón átkarolta a feleségét, Anna hálás volt a támaszért.

– Mi folyik itt?

– „Áttelepítenek” minket.

– Hová?

– A város másik végébe – mondta a német, akin látszott, örül, amiért végre egy férfihoz beszélhet. – Két napon belül össze kell csomagolniuk, és február 12-én jelentkezniük kell a lakásügyi hivatalban… – belenézett a jegyzeteibe – …délelőtt tíz és tizenkettő között. Ott majd megtudják, a város melyik tiszta részébe kell átköltözniük, és megkapják a kulcsaikat.

– Itt is tisztaság van.

– Majd nem lesz, ha az a sok zsidó itt fog lakni.

Anna hitetlenkedve nézett a németre.

– Maga ezt valóban el is hiszi?

– Ez az igazság, asszonyom – felelte a homlokát ráncolva a katona. – A mi nagy tudósaink sokat kutattak ebben a témában.

– Hogy milyen tisztán tartják a lakásaikat a zsidó anyák?

– Természetesen nem. Ennek sokkal mélyebben vannak a gyökerei. A vérről van szó, a faj tisztaságáról. Maga ezt nem értheti.

– Már miért nem?

Anna megérezte, hogy Bartek megszorítja a vállát, látta, hogy a fiai aggódva néznek rá, de ő nem tudott hallgatni.

– Mert maga nő.

Anna csodálkozva bámult a tisztre.

– Lehet, hogy nő vagyok, de egészségügyi képzést kaptam.

– De csak a kisbabákhoz ért, nem a valódi tudományhoz.

– Valódi tudomány!… Megmondom magának, fiatalember, hogy az én tudományágam nélkül maga meghalhatott volna az anyja hasában még az előtt, hogy levegőt vesz. Vagy úgy jön ki, hogy a köldökzsinór a nyaka köré tekeredett, amitől elkékül, és agykárosodást szenved. Lehet, hogy valóban ez is történt, ha elhiszi ezeket a…

– Anna, elég legyen! – csattant föl Bartek. A katonák arca vörös volt a dühtől, és már a fegyverük után nyúltak. Bartek elvette a tiszttől a papírt, és fehér zászlóként meglengette. – Köszönöm, alaposan át fogjuk olvasni.

– És kövessék a rajta levő utasítást – mordult fel az idősebbik –, vagy számoljanak a következményekkel. Mindez a maguk javát szolgálja, még akkor is, ha… – szúrós szemmel Annára nézett – …ha túl ostobák ahhoz, hogy megértsék. Viszontlátásra.

Kimasíroztak a házból, Anna jól bevágta utánuk az ajtót, majd nekitámaszkodott, mintha az öregedő testével valahogy meg tudná akadályozni, hogy a könyörtelen Birodalom elvadult képviselői behatoljanak a házába.

– Hogyan tehetik ezt meg? – kérdezte sírva. – Hogy dobhatnak ki a saját otthonunkból?

– Úgy tűnik – mondta Bartek keserűen –, hogy azt csinálhatnak, amit akarnak. Gyertek, reggelizzünk, aztán meg jobb, ha elkezdünk csomagolni.

Iszonyatos két nap volt. A munkából nem engedték el őket, így aztán Anna, Bartek és a fiúk az otthonukban töltött utolsó két éjszaka összepakolták a ruháikat, az ágyneműt, a konyhai eszközöket és a bútorokat. A Birodalom új házat biztosított nekik, de a költözésre már nem adtak pénzt, szerény megtakarításukból bérelniük kellett méregdrágán egy kézikocsit, egy olyan költözködéshez, ami nem nekik állt szándékukban.