ENDI ÉS MIKO MONORI

A HOLDFÉNYHAJÚ LÁNY KRÓNIKÁJA

NOAI KRÓNIKÁK

Könyv Guru

Budapest, 2025

A bájos Inanna táncosnőként és énekesként éli életét egy kikötővárosban, gyerekkorára nem emlékszik. Egy nap a távoli Noa Királyságból érkezett utazók keresik fel őt, akik az országukat sújtó nehézségek megoldásában kérik a segítségét, megoldást ajánlva cserébe a lány rejtélyes múltjának felderítésére.Elég lehet-e egy csupa szív lány éles esze és elbűvölő szépsége ahhoz, hogy felülkerekedjen a királyság leghatalmasabb főurain, helyreállítsa a rendet és véget vessen az emberek szenvedésének? Van-e esélye mindeközben megtalálni a személyes boldogságot és az eredeti családját?

Ebben a szívmelengető történetben a fantasy és a nemesi intrikalegjobb vonásai egyesülnek, megfűszerezve a szív és a vágy hívó szavával.

TARTALOMJEGYZÉK

Noa térképe

első fejezet: A táncosnő

második fejezet: Az utazó

harmadik fejezet: A hazatérő

negyedik fejezet: A sorskereső

ötödik fejezet: Az önzetlen

hatodik fejezet: A menyasszony

hetedik fejezet: A földbirtokos

nyolcadik fejezet: A szerető

kilencedik fejezet: A királyné

tizedik fejezet: A vádlott

tizenegyedik fejezet: A trónkövetelő

tizenkettedik fejezet: A kém

tizenharmadik fejezet: Az intrikus

tizennegyedik fejezet: A tolvaj

tizenötödik fejezet: A vádló

tizenhatodik fejezet: Az újító

tizenhetedik fejezet: Az anya

Térképek és összefoglalók

Noa Királysága Koronatanácsának tagjai a történet kezdetén

A Koronatanács tagjai

Király

VI. Karlmann

Nyugati alkirály

Luciana Lexoron bárónő, a király anyja

Északi alkirály

Rolf Oragord gróf

Déli alkirály

Fran Lexoron báró

Keleti alkirály

Emilia Crollo bárónő

Kancellár

Gregor Dahliss báró

Kamarás

Demian Tarus

A Királyi Kémszolgálat vezetője

Nora Leolarn

A királyi seregek fővezére

Bartolomeo Tress báró

Püspök

Salvatore

Püspök

Fabius

Püspök

Maria

Püspök

Andrei

Püspök

Kelduv

A főinkvizítor

Maruo

A Varázslórend vezetője

Avelum mester

A Zuva Kardja lovagrend nagymestere

Condor nagymester

(A regény végén további térképek és táblázatok találhatóak.)

első fejezet: A TÁNCOSNŐ

Az ablaknál állva néztem, ahogy a nap utolsó sugara végigsimított Künnuru alkonyba burkolózó városán. A gondolataim a közelgő fellépésemen jártak. Az előadásokra, amelyek heti öt estémnek is részei voltak, mindig izgalommal készültem. A tánc emelt fel a nélkülözésből a jólétbe, és segített, hogy ilyen jól boldoguljak ebben a kis országban. Lassan nyolc év telt el azóta, hogy megismerkedtem Abigaillel, a Sudár Sellő fogadó tulajdonosával. Ő segített rajtam azáltal, hogy befogadott és színpadra léphettem nála. Ez a művészet már sokkal többet jelentett számomra puszta munkánál, az évek során igazi szenvedélyemmé vált.

A figyelmem az ablakom alatt fekvő útra terelődött, ahol egy utcagyerek nézett fel rám. Barna, göndör hajú, nagyobbacska kislány volt, arcán széles mosollyal.

– Inanna, köszönöm a sok finomságot, amit tegnap hoztál nekünk. Az öcsém már sokkal jobban érzi magát – kiáltott fel csilingelő hangon.

– Örömmel tettem, Katrine. Henry igyon sokat és gyorsan meg fog gyógyulni – integettem a kislánynak.

A városban sok utcagyerek élt. Szabadidőmben gyakran meglátogattam őket. Vittem nekik ételt, meséltem nekik és sokat énekeltünk, táncoltunk. Mindig öröm volt számomra a kis boldog arcukat látni, amikor találkoztam velük.

Elfordítottam a tekintetemet a városról és az ágyamhoz léptem. Ott hevert a hófehér fellépőruhám. Átöltöztem, és a szobában lévő tükörhöz léptem. A felső vékony anyagból készült, de több összevarrt rétegből, hogy takarjon; fodros széle csípőig lelógott a hátamon, míg a vállam és a hasam fedetlen maradt. A hozzá tartozó szoknya hosszú volt, félig áttetsző és oldalt derékig fel volt vágva. Egy vörös, aranyérmékkel borított öv díszítette. A csuklómon szépen megmunkált arany karkötőt viseltem, a lábamon fehér, puha talpú cipőt. Ezt az öltözéket mindig is szerettem. Jól néztem ki benne és szabadon tudtam mozogni. Egy bíborszínű szalaggal felfogtam hosszú, halványszőke hajamat. Ahogy a tükörbe pillantottam, kék szemem lelkesen felcsillant. Az egész testem bizsergett az izgalomtól. Az esti fellépés volt a napjaim csúcspontja. A rám irányuló figyelem közepette mindig úgy éreztem, hogy szárnyalok.

Meghallottam Abigail hangját az ajtó túloldaláról.

– Inanna, kezdenénk.

– Máris jövök – válaszoltam, és kisiettem a szobából, le a fogadó lépcsőjén. Úgy éreztem, szinte suhannak a lépteim, mintha a lábam alig érintené a talajt. Ahogy beléptem, minden tekintet rám szegeződött. Az arcom lágy mosolyra húzódott. A sarokban álló zenészek, akik kísérni szoktak, belekezdtek az első lágy, mégis pörgős dallamba. A vendégeket kikerülve, könnyed, kecses mozdulatokkal beforogtam a fogadó közepére. Megálltam, majd belekezdtem az énekembe, közben a mozdulataim követték a ritmust.

Lágyan ébredő hajnal

Mutatja nekem

Merre repült el lelkem.

Égen szállva találtam

Egy ígéretet:

A lelkünk együtt lehet.

Keresésem véget ért,

Csak téged látlak.

Ez a pillanat tiéd.

Fogd meg hát a kezemet,

Nézz a szemembe,

És mondd nekem: szeretlek!

Hiába száll el idő,

Ez a pillanat

Örökre miénk marad.

Minden egyes hajnalban,

Ha feltekintek,

Suhansz felém az égen.

Miközben énekeltem a dalt, könnyed piruetteket lejtettem. Majd mint egy hattyú, felugrottam a levegőbe, hogy egy szaltó után földet érjek. A mozdulatok közben sem csuklott meg a hangom, egy pillanatra sem. Tökéletesen kihasználtam a rendelkezésemre álló teret. A számot végül egy kecses és vadító mozdulattal zártam. A szívem hevesen vert a fellépés örömétől. Egy pillanatnyi csend állt be, majd hatalmas tapsvihar hangzott fel a nézőtéren. Boldogan egyenesedtem fel, majd meghajoltam.

A zenekar újabb dallamba kezdett, én pedig belefogtam a következő nótába. Az egész előadás remekül sikerült, tele látványos táncmozdulatokkal és szép melódiákkal. Az első ének, amit előadtam, egy új szerzemény volt, a műsor többi része viszont már ismert elemekből állt, így kevésbé izgultam miattuk. Amikor az utolsó szólam után elhalt a tapsvihar, elégedetten szedtem össze a borravalót, majd leültem a pulthoz, hogy felfrissítsem magam. Éppen italt akartam rendelni Sarah-tól, a pultosunktól, amikor egy jóképű, barna hajú férfi lépett oda hozzám, zöld nemesi ruhában, az arcán kedves mosollyal.

***

Amikor Inanna a zöld ruhás idegennel találkozott, az Úr 1231. éve, tavaszutó havának 25. napja volt. A lány akkor már közel nyolc éve a Sudár Sellő nevű előkelő fogadóban élt és dolgozott – nagyjából tízéves kora óta. Életének korábbi szakaszából semmit sem tudott felidézni, még a nevét sem. Az első emléke az volt, hogy magához tér egy föld alatti cellában. Mint utólag megtudta, a helyiség egy Künnuru város közelében fekvő tengerparti falu melletti erdőben helyezkedett el, amely terület a rabszolga-kereskedők céhének tulajdona volt. Fogvatartói vélhetően Künnuru híres rabszolgapiacán kívánták őt értékesíteni. Szerencsére őrei úgy vélték, hogy túl gyenge a szökéshez, így elég gondatlanul őrizték, és a billoggal való megjelölését is másnapra halasztották. Csodával határos módon éjszaka az őröket elnyomta az alkoholos mámor, és az ajtó sem volt rendesen bezárva. Ő pedig, kihasználva emberfeletti hajlékonyságát, megszabadult bilincseitől, aztán addig futott, ameddig apró lábai bírták. Ekkor érezte először azt, hogy az égiek vigyáznak rá. Azóta is, valahányszor nagy bajba került, a szerencse valami különös módon mindig a pártját fogta.

A hajnali fényben észrevette a távolban húzódó várost. Átjutott a kapun, elvegyült a nyüzsgő tömegben, és addig ment, amíg a kimerültségtől össze nem esett. Az első napokban utcai énekléssel és tánccal koldult össze néhány rézpénzt, amelyből élelmet tudott venni. A produkciót ő maga találta ki, miután látott egy hasonló mutatványt egy idősebb utcagyerektől. Végül Abigail figyelt fel a tehetséges lánykára, mert meglátta a benne rejlő üzleti lehetőséget, a vendégcsalogató attrakciót. Megállapodtak, hogy Inanna lakhat a fogadójában mint állandó fellépő, a személyesen neki adott borravalót pedig még meg is tarthatja. A nő gondoskodott róla, hogy a lány megfelelő ének- és tánctanárhoz járhasson, sőt még írni, olvasni és számolni is megtanította. A kislány már beszélt noaiul – a munkaadó családnak is ez volt az anyanyelve –, de a városban használt két másik fő nyelvre, a sumgaira és shayira is kitaníttatta. Még az „Inanna” nevet is tőle kapta.

– Gyakori, mégis szép és előkelő név – mondta akkor a fogadós. – Például Noa királyságának eltűnt hercegnőjét is így hívták.

Inanna az érkezése óta eltelt évek alatt gyönyörű, érett ifjú hölggyé serdült. Ugyan pontos születési idejét munkaadója sem ismerte, fejlődését nézve biztos volt abban, hogy már átlépte a nagykorúság határát, a tizennyolc évet. Magassága kicsivel meghaladta a nőkre jellemző átlagos értéket. Szép metszésű arcát hosszú, enyhén göndör, szőke hajzuhatag koronázta, amely jól harmonizált világos bőrével, tengerkék szemével és érzéki ajkaival. Arányosan ívelt, homokóraszerű alakja, formásan ringó mellei és csípője igazán vonzóvá tették őt. Kecses mozgása, hangja és kihívó öltözködése tovább hangsúlyozta szépségét. A szinte mindennapos edzés és fellépés is formálta alakját. Nem volt titok, hogy a döntően férfiakból álló közönség legalább annyira a bájai, mint a tehetsége és a tudása miatt tekinti meg az előadásait. Amióta a megfelelő korba lépett, udvarlókból sosem szenvedett hiányt. Bár már több szeretője is volt az idők során, eddig nem sikerült megtalálnia az igaz szerelmet.

Inanna széles körben ismert mozgásművészete egyedi keveréke volt a hastáncnak, az akrobatikus mutatványoknak és a Közti-tenger túlsó partján elterjedt társastánc letisztult mozdulatainak. Dalait ő maga írta. Abigail befektetése pártfogoltjának taníttatásába mára bőven megtérült, mert a lány hírneve egyre nőtt a városban, és még a külföldről érkező utazók is szívesen tértek be a fogadóba, hogy megcsodálják az előadását. Persze maga az énekesnő is jól élt. Hála a bőséges borravalónak, jócskán tellett ruhatára bővítésére, de még az utcagyerekek megsegítésére is, akiknek sorsát korábbi élettapasztalatai miatt mindig is szívén viselte.

Abigail és férje, Darren az évek során meg is szerették ifjú vendégüket. Ez kölcsönös volt, így a házaspár idővel egyszerű munka- és szállásadóból már-már pótszülővé nőtt a lány szemében. Inanna a házaspár felnőtt fiával, Rufusszal is jó barátságot ápolt, aki szintén a családi vállalkozást erősítette.

Künnuru szabad városállam volt a Közti-tenger déli partján, a Darija folyó torkolatában. Nagypolitikai szempontból semleges településnek számított, és központi fekvésének, illetve vihartól védett kikötőjének köszönhetően az alapítása után néhány évtizeddel már szép hasznot húzott az országok közötti árucseréből. Idővel egyenesen a nemzetközi kereskedelem legfontosabb központjává fejlődött, ahol a különböző népek szabadon üzletelhettek és cserélhettek híreket, illetve folytathattak félhivatalos diplomáciai tárgyalásokat. A jelentős forgalomra komoly vendéglátó- és szórakoztatóipar épült, a városban egymást érték a kézművesek műhelyei és a bankházak, továbbá több vallás is megnyitotta a maga templomát. Künnuru mára közel kétszázezer lakosával előkelő helyen szerepelt az ismert világ legnagyobb városainak listáján. Kiterjedt kapcsolatrendszere miatt lakossága igen vegyes képet mutatott, bár túlnyomó többségét az emberi faj különböző népeinek gyermekei tették ki. A vidék eredeti lakói egy sivatagi törzsből származtak, de mellettük a legtöbb mai polgár ősei Zuvát, a napistent tisztelő, a tenger északi partján húzódó királyságokból (főként Noából), Shay szultánjának a helyiekkel rokon népéből, vagy pedig a keleti Sumgai Császárságból költöztek ide. Ehhez jött hozzá a külföldi vendégek állandóan nyüzsgő tömege: más embernépek mellett a többi értelmes faj – orkok, elfek, törpök, sötételfek, sárkányok, sellők – tagjai is megfordultak itt. A kulturális változatosság nyomában széles körű tolerancia alakult ki, akár még az öltözködés terén is: a mozgalmas utcákon ugyanolyan természetességgel hordtak egyesek teljes testet és arcot elfedő burkát, ahogy mások puszta ágyékkötőt. Az itteniek szerint Künnuru volt a világ közepe, így szokásaikat az „élni és élni hagyni” elve mentén alakították ki, hogy a település minél több vendéget vonzhasson.

A Sudár Sellő hatalmas, háromszintes épület volt az egyik tengerre néző domboldalon, jóval közelebb a leggazdagabbak belvárosi otthonaihoz, mint a kikötő, a szegénynegyed és a piac örökké zajos kerületeihez. A földszint legnagyobb részét egy ivócsarnok töltötte ki, közepén egy tánctérrel, amely többek között Inanna előadásainak is helyet adott. Az épület és a díszítés a sivatagi szerájok formavilágát idézte, az ital- és ételkínálat viszont kifejezetten változatosnak volt mondható.

***

A jóképű idegen végigmért, majd kissé érces, de megnyerő hangon szólalt meg.

– Meghívhatom egy italra?

– Igen, köszönöm szépen, jó uram – feleltem.

Leült mellém, és kérésére Sarah két pohár bort tett elénk. Lassan már egy hónapja nem volt szeretőm, a lovag pedig igazán vonzó volt, így azonnal felkeltette az érdeklődésemet.

– A nevem Elias Fayette, szabad királyi lovag. Noa királyságából érkeztem. Nagyon tetszett az előadása. Még soha nem hallottam ilyen szép dalt, igazán lenyűgözött.

Kis pír tűnt fel az arcomon. Zavarba hozott, pedig nem ő volt az első, aki bókolt nekem. Ahogy a tekintetem újra végigvándorolt a külsején, még inkább kedvem lett a társaságához.

– Köszönöm szépen… Örülök, hogy tetszett a műsorom, jó uram – feleltem neki, és belekortyoltam a borba. Éreztem magamon vizsgálódó tekintetét. Egy darabig még a művészetemről beszélgettünk, egyre közvetlenebb hangnemben. Elias nagyon barátságos volt, még arra is megkért, hogy hagyjam el a lovagi rangjával járó formális megszólítást. Aztán témát váltott.

– Tudod, messze északról utaztam ide a társaimmal egy ügy kapcsán, és pár napig a városban fogunk maradni, amíg elintézzük. Sajnos először járok itt és nem ismerem a vidéket. Lenne kedved esetleg holnap körbevezetni?

Már nem volt bennem kétség, hogy a beszélgetésünk nem csupán egy ital erejéig fog tartani, ahogy azzal kapcsolatban sem, hogy komolyabb udvarlási szándékai vannak egy egyestés kalandnál az irányomban – nem úgy, mint a legtöbb jelentkezőnek, aki megpróbál leszólítani az előadásaim után. Hiszen éppen azt kérte, töltsek vele még több időt. Ez az idegenvezetés csak ürügy arra, hogy láthasson. Nem tudtam eldönteni, hogy vágyok-e újabb hosszabb kapcsolatra, de Elias társasága felpezsdítette a vérem. Egy kis gondolkodás után döntöttem. Miért is ne? Belevágok, és majd kialakul, mi lesz.

– Holnap napközben ráérek. Nagyon szívesen körbevezetlek – feleltem. Valami vonzott benne, és nem bántam, ha vele kell töltenem a szabadidőmet, még ha ez azt is jelentette, hogy holnap nem lesz időm meglátogatni a gyerekeket.

– Megfelel, ha a napkelte utáni harmadik órában találkozunk itt, a Sudár Sellő előtt?

Bólintással fejeztem ki az egyetértésemet, majd megittam az italom maradékát. Egy kicsit még beszélgettünk, aztán elköszöntünk egymástól. Hamar nyugovóra tértem, mivel nem volt ínyemre a mértéktelen ivás, és az előadás is kifárasztott.

***

Elias lovag másnap a megbeszélt időpontban megjelent a Sudár Sellő előtt. Elegáns, feszes inget, köpenyt, kalapot, vörös nadrágot és csizmát viselt, oldalán kard lógott. A ruha alatt jól látszódtak a fegyveres lovagi gyakorlatok által formált izmai. Egy csokor friss virágot nyújtott át Inannának, amelyet az pironkodva fogadott el. A lány kedvenc utcai viseletében érkezett: halványkék, feszes, elöl-hátul mélyen kivágott, hosszú ruha, bal oldalt majdnem csípőig felvágva, a mellek és a derék között csupa csipke, amely engedte kivillanni a bőrét. Így indultak el várost nézni. Meleg, kora nyári idő volt, az égen alig pár felhő takarta a napot. Enyhe szellő fújdogált a tenger felől.

A városnéző séta során Inanna megmutatta a leghíresebb helyi látványosságokat: a fellegvárat, Orkverő Ali szobrát, a nagyobb templomokat, a messze földön híres színházat, a Tengeri Leguán nevet viselő előkelő fürdőházat, a könyvtárat és a hatalmas piacot, amelyen az ismert világ szinte minden árucikke kapható volt. Útközben beszélgettek. Inanna röviden elmondta, amire eddigi életéből emlékezett. Elias elmesélte, hogy huszonegy éves, és nemrég ütötték lovaggá, miután végigjárta az apródok, majd a fegyvernökök nehéz képzését. Utóbbi időszakban sokat utazott akkori mesterével, így bejárta Noa óriási királyságának déli és nyugati megyéit. A séta közben még oldottabbá vált a beszélgetés, végül ebédelni már kézen fogva érkeztek meg a város túlsó végén lévő híres, Bűvös Bivaly nevezetű fogadóba. Itt kipróbálták a vendéglő messze földön elismert specialitását, a bölénysültet, amely még Inanna számára is újdonság volt.

A lány nagy érdeklődéssel hallgatta Elias meséit a Noa Királyságról. Arról már régebben is hallott, hogy a korábbi trónörökös, Inanna hercegnő évekkel ezelőtt eltűnt. Azzal is tisztában volt, hogy Caspar király, Fiona királyné és három fiatalabb gyermekük, illetve a király első unokatestvére, Edgar herceg nagyjából egy éve életüket vesztették egy folyami út során, amikor a hajójuk éjszaka kigyulladt, majd minden utasával együtt elsüllyedt. A királyi ház jelentősen meggyengült a csapások súlya alatt. A trónra Edgar herceg egyetlen fia került VI. Karlmann néven, de az ő gyenge képességeiről szóló hírek még Künnuruba is eljutottak. Az események valódi következményeit azonban semmilyen híradás nem tudta olyan híven leírni, mint egy első kézből származó beszámoló.

– A gyengekezű király helyett lényegében a főurak döntenek mindenről, főként anyjának rokonsága – mesélte Elias. – A törvényes rend ma csak annyira szilárd az egyes megyékben, amilyen mértékben az illetékes alkirály vagy a megye ispánja a fenntartásával foglalkozik. A gátlástalanabb urak akadálytalanul harácsolnak az államkincstár és a köznép kárára. Bár adná az Úr, hogy az eltűnt hercegnő visszatérjen!

– Azóta sincs róla semmi hír? – kérdezte Inanna, inkább csak udvariasságból. Biztos volt benne, hogy az eredeti trónörökös megkerülése akkora szenzáció lenne, hogy az még errefelé is napokra elegendő pletykát és latolgatnivalót biztosítana a polgároknak.

– Sajnos nincs – felelte Elias. – Gondolhatod, hogy az öreg király minden hatalmát bevetette a kutatás érdekében, de mindhiába. Nem volt hajlandó elfogadni, hogy a lánya elhunyt. Persze amióta Karlmann ül a trónon, leállították a kutatást, a hercegnőt pedig halottnak nyilvánították. Azonban van még néhány jótét lélek az udvarban, aki nem hagyott fel a reménykedéssel, hátha egy napon csoda történik és előkerül. Csak neki lenne joga követelni a koronát és véget vetni az áldatlan állapotoknak.

Inanna bólintott, de különösebb meggyőződés nélkül. Ezután más témákra terelődött a szó, a lány pedig remekül érezte magát.

A kiváló ebédet követően, amelyet Elias fizetett, folytatták a sétát. Az egyik sarkon aztán egy öreg koldusasszonyba botlottak.

– Ej, de szép fiatal pár! Jöjjenek, jöjjenek, csak egy rézpénz, és megmondom a kisasszony jövőjét! – kiáltott rájuk az öregasszony.

– Szeretnéd? Meghívjalak rá? – kérdezte Elias.

– Miért is ne? – mosolyodott el Inanna. Legalább ez a szegény pára is jut ma némi betevő falathoz, gondolta. Az öregasszony átvette Eliastól a pénzt.

– Jöjjön, jöjjön, kisasszony! Adja ide a kezét, hadd lássam! Egy ilyen tudós öregasszonynak, mint én, minden szava arany. Lássuk csak! No lám, no lám… Ez érdekes…

Inanna arra számított, hogy a szokásos „jóslatokat” fogja hallani a gazdag férjről és a bőséges gyermekáldásról, amelyeket a vele egyidős lányok annyira szerettek hallani, hogy meg is szokták jutalmazni érte az utcai jövendőmondót. Az öregasszony hangja azonban váratlanul komolyra váltott, és így folytatta:

– Kegyedet a sors nagy feladatokra szánja, távoli vidékekre szólítja. Ez a tenyér arról beszél, hogy hatalmas nehézségek várnak kegyedre, és sok minden múlik majd a sikerén. Súlyos teher nehezedik e szép vállakra. A sorsa még ismeretlen: vagy magas csúcsokra emelkedik, vagy aláhull a mélybe. Ennyit mondhatok.

Azzal az öregasszony elengedte a lány kezét. Elias és Inanna megdöbbenve folytatták útjukat, amíg el nem jutottak egy édességet áruló standig. A finom desszert elűzte a nyomott hangulatot, és hamarosan ismét vidáman nevetgéltek. Viszont az esti előadásra való készülés miatt Inannának már késő délután vissza kellett érnie a Sudár Sellőbe.

– Ez kiváló nap volt, köszönöm szépen a társaságot és a városnézést – mondta Elias a táncosnő kezét fogva.

– Én is remekül éreztem magam – felelte halkan, enyhén elpirulva Inanna.

Elias magához húzta a lányt, aki örömmel viszonozta a közeledő mozdulatot. A délutáni napfény sugara megkoronázta első csókjukat.

– Van kedved holnap reggel ismét találkozni? Szeretnélek bemutatni a társaimnak is, és kicsit mesélni arról, hogy mi járatban vagyunk itt.

– Szívesen. Várlak holnap reggel ugyanitt – felelte Inanna vidáman, széles mosolyt villantva.

Esti fellépésén a szokottnál is fényesebben ragyogott.

***

A következő reggelen is találkoztunk Eliasszal a Sudár Sellő előtt. A vörös utcai ruhámat vettem fel, amely egy kicsit visszafogottabb volt az előzőnél: nem volt olyan mélyen dekoltált és csak térdig volt felvágva a szoknyarész. Maga a ruha ujjatlan volt, aranyszínű csipkepánttal. Kíváncsi voltam, hogy mégis mi a célja Eliasnak azzal, hogy bemutat engem a társainak. Nem tétováztam, amikor elhívott, de volt egy olyan érzésem, hogy valamit akar tőlem. Különben miért kérné, hogy találkozzak a csapatával és halljak az útjuk céljáról? Hiszen csak tegnapelőtt ismertük meg egymást.

Ő hasonló ruhában érkezett, mint előző nap, de mostani öltözéke a kék szín különböző árnyalataiból állt. Illedelmesen a karját nyújtotta nekem. Én halvány mosollyal az arcomon karoltam belé.

A főúton indultunk el, egyenesen a noai nagykövetség épülete felé. Ez egy nagy, négyemeletes kúria, erődszerű kialakítással. Udvar veszi körbe, kovácsoltvas kerítéssel; őrök állnak minden bejáratánál, illetve járőröznek a kerítés mentén. Kicsit meglepett ez az erős védelem. Korábban már jártam erre, de akkor csak a főkapu előtt állt néhány unatkozó katona, akik az utcán elsétáló lányokkal próbáltak flörtölni. Ezúttal viszont az őrség feszült figyelemmel végezte a munkáját. Átfutott az agyamon, hogy esetleg valami magas rangú személy érkezhetett ide. Elias és társai vajon az ő kísérői lennének? Talán a lovag mesélt az előadásomról ennek a főúrnak, és most fel akarják mérni, elég megbízható vagyok-e ahhoz, hogy fellépjek előtte? Ahogy megálltunk a főkapu előtt, a katonák tisztelegtek Eliasnak, majd utat nyitottak nekünk.

– Az egyik társad esetleg magas rangú személy? – kérdeztem kíváncsian Eliast.

– Igen, így van. Mindjárt megismered őket. Nora fontos hölgy a Noa Királyságban – felelte Elias, és bevezetett az épület egyik díszes fogadószobájába.

A helyiségben egy előkelő, csinos lila ruhás, vidám arcú, vörösesbarna hajú, zöld szemű nő ült egy fotelben, dekoltázsa látni engedte telt idomait. Mögötte egy mézszőke, zöld szemű, tagbaszakadt, fiatal férfi állt, aki bent az épületben is díszes páncélban feszített. A hölgy biccentett, ahogy beléptünk.

– Inanna, bemutatom neked Nora Leolarn kisasszonyt, Noa Királyi Kémszolgálatának fejét. Nekem az a feladatom lovagtársammal, Devin Albatrosszal együtt – mutatott a másik férfira –, hogy őt kísérjük.

Döbbenten néztem hol Eliasra, hol az előttem ülő nőre. Korábban meg se fordult volna a fejemben, hogy ilyen magas rangú, fontos és elbűvölő személlyel fogok találkozni. Ez valami vicc? Tréfának kissé erős és nehezen megszervezhető. De ha igaz, miért árulják el egy egyszerű táncosnőnek, hogy Leolarn kisasszony ilyen pozíciót tölt be? Nem szokták az ilyesmit titokban tartani, pláne külföldiek előtt? Az is elgondolkodtatott, hogy egy ilyen előkelő hölgyet tényleg az előadásom érdekel-e, vagy pedig a kémszolgálat fejeként teljesen más célja van velem.

– Örülök, hogy megismerhetem önöket, nagyságos asszonyom és lovag úr – mondtam, gyorsan összeszedve magam, aztán mélyen pukedliztem egyet, ahogy Abigail tanította kisebb koromban.

– Már nagyon vártam, hogy megismerjelek téged, Inanna – felelte Nora, miközben az arcomat fürkészte nagy érdeklődéssel. – Kérlek, foglalj helyet itt velem szemben! – mondta a másik fotelre mutatva.

– Részemről az öröm, hogy találkozunk – üdvözölt illendően a lovag.

– Köszönöm a kedves szavakat, és hogy megismerhetem önöket – feleltem, majd leültem felkínált helyre. Elias megállt mögöttem. A megilletődésem ellenére is éreztem, hogy ők hárman akarnak tőlem valamit. Nyugtalanul néztem körbe a teremben. Hirtelen elbizonytalanodtam, nem kerültem-e valami bajba, vagy nem akarnak-e belerángatni egy olyan ügybe, amely felforgathatja a nyugodt életemet.

– Tudom, hogy ez furcsán fog hangzani, de úgy gyanítjuk, hogy te vagy az, akit keresünk.

– Engem keresett, nagyságos asszony? Miért? – kérdeztem vissza, miközben felvontam az egyik szemöldökömet és kissé megmarkoltam a fotel karfáját. Szemem előtt gyorsan lepörgött az elmúlt néhány év, de nem rémlett, hogy bármi törvénytelenséget vagy olyan dolgot műveltem volna, amely egy külföldi ország kémszolgálata számára érdekes lenne. Csak reméltem, hogy nem akarnak elhurcolni valami kitalált ürüggyel. Kezdtem megijedni.

– Pontosan – folytatta közben Nora. – Azért érkeztem ebbe a városba, mivel pletykát hallottam egy énekes-táncos előadónőről, akinek emlékezetkiesése van és igen gyönyörű. A társaimmal Caspar király nyolc évvel ezelőtt eltűnt kislányát, Inanna Anokaha királyi hercegnőt keressük. Nem kizárt, hogy a személyedben meg is találtuk.

– Azt gondolja nagyságos asszony, hogy én lehetek az eltűnt királykisasszony? – kérdeztem tőle döbbenten. Egyrészt megnyugodtam, hogy nem vádoltak meg semmivel, másrészt viszont kezdett olyan érzésem támadni, hogy a bolondját járatják velem. Ez valami úri hóbort talán? Hogy lehetnék én a hercegnő? Még a személyleírás sem illett rám: közismert, hogy a noai királylánynak – igen szokatlan módon – születése óta holdfényfehér haja volt, én pedig szőke vagyok. Igaz ugyan, hogy nem emlékszem a gyerekkoromra, de ez akkor is elég elhamarkodott következtetés.

– Igen, ez a gyanúm. Eltekintve attól, hogy a hajad színe nem rendelkezik azzal a különlegességgel, amellyel az ifjú trónörökösé, a külsőd elég hasonló az övéhez, illetve megboldogult édesanyjáéhoz. Az életkorod megfelelő. Még a neved is ugyanaz. Ennek megfelelően azt javaslom, hagyjuk el a tiszteletteljes megszólítást, és egyszerűen tegeződjünk, ahogy egyenrangú barátok teszik.

– Megtisztelsz – válaszoltam. – Kérlek, engedd meg, hogy kifejtsem, a feltételezésed miért képtelenség. Az Inanna nevet itt kaptam a városban, és elég gyakori errefelé. Volt már, hogy én is eljátszottam a gondolattal, mi lenne, ha én lennék az eltűnt hercegnő. Ezért utánajártam a történetének, és sajnos könnyen cáfolható, hogy én lennék ő. Először is, nem jön ki az időrend. A híresztelések szerint a királylány egy nappal azelőtt tűnt el egy innen több heti utazásra, a Közti-tenger túlpartján lévő helyről, amikor nekem már emlékeim vannak arról, hogy itt tartózkodom a városban. Ennyi idő alatt lehetetlen megtenni az utat. Továbbá sem most, sem fiatalabb koromban, amióta csak az eszemet tudom, nem volt holdfényszínű hajam.

– Mágia révén egyáltalán nem lehetetlen sem nagy távolságokat megtenni rövid idő alatt, sem törölni valakinek az emlékeit, sem pedig a ritka hajszínt megváltoztatni, hogy a fogoly ne keltsen feltűnést – válaszolta Nora.

– Ez igaz, bár a mágia azért elég ritka. De mégis miért eszelne ki bárki egy ennyire bonyolult, kockázatos tervet és rabolna el egy trónörököst csak azért, hogy elhozza az itteni rabszolgapiacra? Az első emlékem ugyanis az, hogy elszököm a rabszolga-kereskedőktől. És biztosan itt akartak eladni, mert hallottam, ahogy erről beszélgetnek. Ha hercegnő lennék, akkor sokkal nagyobb váltságdíjat kaphattak volna értem a királytól, mint amennyiért egy csinos, tízéves kislányt megvesznek errefelé. De még ha úgy is döntöttek volna, hogy inkább eladnak egy királylányt, akkor miért mondtak le a különleges hajszínért kérhető felárról? Ha pedig már ennyit fáradtak azzal, hogy kilopjanak a palotából, miért nem jöttek utánam a városba, miután megléptem tőlük? Könnyű lett volna ismét elrabolniuk.

– Elismerem, ezek jogos ellenérvek, és egyelőre nem tudok minden kérdésre megnyugtató választ adni. Az tény, hogy elvesztetted az emlékeidet, és nagyjából azon a napon, amikor a hercegnő eltűnt. Már mielőtt elindultunk a mostani utunkra, úgy gondoltam, van esély arra, hogy a királylány – ha egyáltalán életben van – amnéziás lehet, mint te. Ez egy lehetséges magyarázat arra, miért nem tudta felvenni a kapcsolatot senkivel Noából ennyi éven át. Persze ez csak az egyik lehetőség, számos más oka is lehet. Az is tény – az alapján, ahogy Elias mesélte a tőled halottakat –, hogy az elrablóidról voltaképpen magad is keveset tudsz, mert nagyon hamar sikerült elszöknöd tőlük. Mindenesetre úgy vélem, ha visszanyernéd az emlékeidet, és valóban te lennél a keresett személy, akkor sok olyan kérdésre választ kapnánk, amelyre jelenleg nincs észszerű magyarázat.

– De reálisan nézve mégis mennyi esélye van annak, hogy én legyek a hercegnő? – makacskodtam. – Ilyen erővel bármelyik megfelelő korú lány jelentkezhetne a posztra, aki erősen beütötte a fejét gyerekkorában.

– Örülök, hogy átérzed a keresés nehézségét – mosolyodott el Nora. – Viszont el kell ismerned, van némi esélye, hogy te legyél az, így megéri alaposabban megvizsgálni a kérdést.

Elhallgattam és elgondolkodtam az elhangzottakon. Nora kezdett elbizonytalanítani. Szívemben pislákolni kezdett a remény, hogy végre megtudhatom, ki vagyok valójában.

– Jelenleg nem tudom se teljes mértékben cáfolni, se megerősíteni, hogy én vagyok-e a hercegnő. Hiszen nem emlékszem sem a kiskoromra, sem az eredeti nevemre.

– Inanna, figyelj rám! – váltott hirtelen komolyabb hangnemre Nora. – Van rá mód, hogy kiderüljön az igazság. Gyere el velünk Elwandle városába! Ott van Noa Királyság Varázslórendjének központi rendháza. Az ott élő mágiahasználók tudnak segíteni abban, hogy visszaszerezd az emlékezetedet. Ha mégsem te vagy a hercegnő, akkor is jól jársz, mert legalább megismerheted a múltadat. Ígérem, ha mégsem te vagy, segítünk megkeresni a vér szerinti családodat, vagy megszervezzük a visszautadat Künnuruba. A te döntésed lesz. Kérlek, gyere el velünk! Az út költségeit mi álljuk. Ha te is akarod, már holnap indulhatunk.

Nora meggyőző beszédét hosszú csend követte. Gondolataimba merültem. Régóta érdekelt engem a múltam, és talán sosem kapok még egy ilyen esélyt. A társaság megbízhatónak tűnt számomra, és egyébként is úgy éreztem, nincs vesztenivalóm. Mély levegőt vettem, majd válaszoltam.

– Rendben, elmegyek veletek – feleltem a fotelből felállva. – Ha holnap indulunk, akkor addig még sok dolgot el kell rendeznem. A ma esti lesz az utolsó előadásom, legalábbis egy ideig.

– Nagyon örülök, hogy így döntöttél – felelte Nora, az arcára boldog mosoly ült ki. – Kérlek, vidd el ezt a levelet a nevelőszüleidnek! Ez igazolja a jó szándékunkat, de anélkül, hogy túl sokat elárulna a küldetésünk pontos tartalmáról.

Megmutatta nekem a levelet, majd lezárta és lepecsételte.

– Illetve – folytatta aztán –, ha szabad, mi is elmegyünk az esti fellépésedre, utána a két lovag szívesen válaszol a nevelőcsaládod esetleges kérdéseire.

– Köszönöm, várlak titeket. Ez lesz a legjobb előadásom. Mindent bele fogok adni.

– Azért arról majd beszélgessünk még egy sort, hogy csak a küldetés miatt voltál-e olyan kedves hozzám – mondtam Eliasnak hazafelé menet.

Elias hosszan, komolyan nézett a szemembe.

– Valóban azért jöttem első alkalommal a fogadóba, mert küldtek. De akit ott találtam, az sokkal többet jelent számomra egy lehetséges trónörökösnél. Akár te vagy a hercegnő, akár nem, én mindenképpen nyertem ezzel az úttal, mert megismerhettelek. Őszintén szólva szinte azt kívánom, hogy ne te legyél a királylány. Ha nem te vagy, kettesben boldogok lehetnénk.

A válasz és a tekintetet, amellyel mondta, meghatott és felvidított. Szélesen elmosolyodtam, csókkal köszöntem el tőle, majd bementem a fogadóba. Az első utam Abigail irodájába vezetett. Egyedül ült bent, éppen a bevételeket nézte át az előző estéről. Megköszörültem a torkomat, mire felnézett.

– Történt valami, Inanna?

– Igen, történt. Valamit meg kell beszélnünk – kezdtem bele és leültem az egyik székre. Jobbnak láttam, ha gyorsan és egyszerűen túlesek a bejelentésen. – Lehetőséget kaptam arra, hogy megfejtsem a múltam titkait. Egy noai társaság ismer valakit, aki segíthet visszaszerezni az emlékeimet, ha velük megyek. Tudod, hogy régi vágyam megtudni, mi történt velem. Velük tartok, reggel indulunk is.

Abigail keze megállt a pénz pakolása közben, úgy nézett rám. Döbbenet ült ki az arcára, majd láttam, hogy könnyek gyűlnek a szemében.

– Biztos vagy benne, Inanna? Megbízható ez a társaság? Nem szeretném, hogy átvágjanak, esetleg valami bajod essen.

Odalépett hozzám, és mint egy szerető anya, úgy ölelt magához. Gyengéden megsimogatta a fejemet, majd elengedett és a szemembe nézett.

– A noai nagykövetségen találkoztam velük, és hidd el, nagyon is megbízhatóak. Elias társaságáról van szó, akit már te is láthattál, amikor találkára mentünk. Nem tudom, mennyi időre utazom el, de meg kell tudnom, honnan származom.

Határozottság csengett a hangomban, olyan erővel töltve meg a szavaim, mint még soha. Biztos voltam benne, hogy ezt kell tennem. Átadtam a míves pecséttel díszített levelet, amelyet gyorsan el is olvasott. Végül azt láttam Abigail arcán, hogy elfogadja a döntésemet. Meggyőző fellépésem és a levél tartalma csökkentette anyai aggodalmait. Arcára végül belenyugvás ült ki.

– Már felnőtt vagy, az életed a tiéd, tiszteletben tartom a döntésedet. Kérlek, majd írj! Mindannyiunknak nagyon fogsz hiányozni. Amint lehet, látogass majd haza!

– Úgy lesz. Hidd el, ti is hiányozni fogtok nekem.

– Nos, akkor jó ideig ez lesz az utolsó fellépésed. Adj bele mindent! Utána négyesben tartunk neked egy búcsúünnepséget.

Miközben ezt mondta, elfordult, és már el is kezdett készülődni. Abigail mindig is talpraesett, gyors felfogású nő volt, aki soha nem húzta vagy bonyolította a dolgokat. De amikor kiléptem az ajtón, visszapillantva azt láttam, mintha egy könnycseppet morzsolna el a szeme sarkában. Az elválás gondolatától nekem is összeszorult a torkom. Felsiettem a szobámba, és az ágyamra ülve átadtam magam az érzelmeimnek. Elbizonytalanodtam, hogy vajon tényleg jó ötlet-e hátrahagyni mindent és mindenkit, aki fontos nekem, és fejest ugrani az ismeretlenbe, ráadásul idegenekre bízni magam. Eszembe jutottak otthonuktól messzire csalogatott, szép lányokra veselkedő veszélyekről szóló történetek. De úgy éreztem, nem tehetek mást. Válaszokat kellett kapnom. Imádkoztam az Úrhoz, hogy vigyázzon rám az út során.

Végül emlékeztettem magam, hogy ideje elkezdenem a készülődést. Nyújtottam, bemelegítettem, majd többször is körbetáncoltam a szobát. Aztán a hangomat próbálgattam, miközben a város felett lenyugvó napot figyeltem. Ekkor kopogásra lettem figyelmes.

– Szabad! – szóltam ki, mire rögtön belépett Rufus, szomorú ábrázattal.

– Tényleg elmész, Inanna? – kérdezte. Mély hangjában megrendülés hallatszott.

– Igen. Lehetőséget kaptam, hogy megismerjem a múltamat.

– Nagyon örülök ennek, bár hiányozni fogsz – mondta, és felém nyújtott egy fából készült, kézzel faragott kis medált, amely engem ábrázolt elnagyoltan tánc és éneklés közben.

– Rufus, ez csodálatos! Te csináltad?

– Igen. Eredetileg az évfordulós fellépésedre szántam, de így legalább eszedbe fogok jutni akkor is, ha messze leszel.

– Hálásan köszönöm! – feleltem, amire Rufus csak motyogott valamit az orra alatt, majd gyorsan távozott a szobából. Soha nem volt túl érzelgős, de mindig is úgy számíthattam rá, mint egy testvérre. Alaposan megnéztem az ajándékomat, majd gondosan eltettem. Kis arcmosás után folytattam a gyakorlást. Már felöltözve indultam le a fellépésre, amikor Darren állított meg egy szóra.

– Inanna, kérlek, várj egy kicsit! Szeretnék tőled négyszemközt is búcsút venni.

Miközben kimondta ezeket, magához is ölelt.

– Hiányozni fogsz, Darren – mondtam.

– Te is nekem. Csak azt akartam elmondani, hogy ide bármikor visszajöhetsz. Ez a hely örökre az otthonod marad.

– Köszönöm – feleltem ismét elérzékenyülve kissé, hálával teli hangon, majd elengedtem. Vettem egy mély levegőt és lesiettem a lépcsőn az utolsó előadásomra.

***

Ma este is szép számú közönség gyűlt össze. Mind a törzsvendégek, mind az újonnan érkezők – köztük Elias, Nora és Devin – lelkesen várták a műsor kezdetét. Inanna a különleges estére egy aranyszínű, a hastáncosokéhoz hasonló stílusú ruhát vett fel, amelynek melltartóját és csípőkendőjét gyöngyök és érmék díszítették. Kicsivel térd alá érő selyemszoknyája és hosszú haja úszott utána mozgás közben. Kecses mozdulatokkal a tánctéren termett, és meghajolt a közönségnek, amely kitörő tapssal köszöntötte. Szokásával ellentétben azonban nem kezdett bele rögtön a produkcióba, hanem intett a zenészeknek, hogy várjanak. Majd így szólt az egybegyűltekhez:

– Üdvözöllek benneteket, kedves barátaim! Köszönöm, hogy ilyen sokan eljöttetek. A mai előadás különleges számomra. Holnap egy váratlan, hosszú utazásra indulok, ezért egy időre el kell köszönnöm tőletek. Mindent elkövetek, hogy a mai este varázslatos legyen. Őrizzétek ezt az emléket a szívetekben, amíg vissza nem térek!

Beletelt pár pillanatba, mire a hegedűs, a lantos, a furulyás, a dobos és a csörgődobos úrrá lett a döbbeneten, és rézendített az elsőnek megbeszélt számra. A lány ezúttal egy ének nélküli tánccal nyitott.

Műsorai összeállításakor mindig az jelentette Inanna számára a legnagyobb kihívást, hogy miképpen ossza be a levegőt. Pályafutása kezdete óta sokat edzette a tüdejét, hogy képes legyen egyszerre hangosan énekelni és táncolni. Emellett a koreográfiát is úgy állította össze, hogy a legintenzívebb csípőmozgást vagy legakrobatikusabb táncmozdulatokat igénylő műsorszámok önállóan szerepeljenek, és ezek közben nem énekelt. Az énekes részek alatt általában visszafogottabban mozgott, de a versszakok közötti szünetekbe vagy a dalok végére sokszor beillesztett valamilyen látványos elemet, például szaltót vagy piruettet. Az ugrások miatt fellépőruhája szoknyáját meg kellett rövidíteni, nehogy földet éréskor rálépjen. Persze a közönség azt is értékelte, ha egy szép szökkenés közben egy pillanatra betekinthetett a szövet alá.

Mai öltözékéhez híven a nyitótánc leginkább hastáncos elemekből állt össze. Finom csípőrázással és körzéssel indított, amelyek a zene ritmusával együtt váltak egyre gyorsabbá és szélesebbé. Végül már az egész testén végighaladt a kígyózó mozgás, oldalirányban és előre-hátra is megmozgatva minden porcikáját, egyben nőies vonalait is hangsúlyozva. Kecses kézmozdulatokkal hajolt hátra, feje egészen a csípője magasságáig dőlt hátra, szőke haja a földet söpörte. Felállt, majd hullámzó felsőtesttel, lassú lépésekkel körbehaladt a tánctéren, közben minden nézőre egy-egy csak neki szóló pillantást vetve. Végül egy látványos forgásokból álló sorozattal zárt, amely a földön, spárgában ért véget. A közönség tombolt, ő pedig mosolygott, miközben foga között szűrve rendezte a légzését.

A műsorszámot több dal követte egymás után. Gyors, vidám és lassú, ünnepélyes énekek követték egymást, amelyek a szerelem, a boldogság és a béke ígéretét hordozták. Lélekben távoli tájakra repítette el közönségét, messze a hétköznapoktól, ahol mindig süt a nap és örök a tavasz. Minden negyedik dalt egy látványos táncelőadás követett. Saját kedvenceit, illetve a legnépszerűbb számait adta elő, a közelmúlt attrakcióitól egészen a legkorábbi fellépések idejéig nyúlva vissza. Az előadás így hosszabb lett a megszokottnál, majdnem három órán át tartott. Valóban feledhetetlen élmény volt azoknak, akik látták.

A fellépés után hosszan beszélgetett a vendégekkel. Mindenkitől kapott pár biztató szót, a legtöbben jó utat és mielőbbi szerencsés visszatérést kívántak neki. Az udvarlókat illedelmesen elhajtotta, majd Eliasék felé indult. Mielőtt odaért volna, látta, hogy Rufus a használt korsókat cipelve elsétál Nora mellett, és mosolyogva köszönti:

– Szia, Yumenea!

– Szia, Rufus! – villantott rá egy csábos mosolyt Nora.

Inanna tudta, hogy Nora inkognitóban utazik, de felettébb érdekelte, honnan ismerik egymást ezek ketten. Ezért megfordult és Rufus után indult. A konyhában érte utol.

– Rufus, honnan ismered a vörösesbarna hajú hölgyet? – kérdezte kíváncsi mosollyal.

– Ő Yumenea, azaz elf nyelven „Tündérálom”. A Kaméliás Céh egyik új hölgye – felelte Rufus enyhén szégyenkezve.

A Kaméliás Céh noai kurtizánszövetség volt, tagjai között egyaránt megtalálhatók voltak örömlányok, vetkőző táncosok, de a művészetek, a kellemes társalkodás és a szexualitás luxusban élő mesterei is. A szervezet Künnuruban is üzemeltetett egy nagy és fényes bordélyházat. Rufus nem csinált titkot abból, hogy amennyit a fizetéséből össze tudott spórolni, azt ebben az intézményben költötte el. Abigail már többször próbálta meggyőzni, hogy hagyjon fel ezzel a költséges és illetlen szórakozással, de mindeddig hiába.

Inanna igencsak meglepődött a hallottakon. Másra terelte a témát, majd amikor Rufus folytatta a felszolgálást, visszatért Norához. Zavarban volt, nem is tudta, hogy kezdjen hozzá, de végül azért csak rákérdezett:

– Úgy látszik, már ismered a fogadott testvéremet, bár ő más néven szólított. Megkérdezhetem, hogy találkoztatok?

Nora elmosolyodott, és nem úgy tűnt, mint aki különösebben zavarban van. Halkan, hogy csak a lány hallja, így válaszolt:

– Az eltűnt hercegnő keresése, pláne amióta az új király utasítására hivatalosan fel kellett hagyni vele, elég érzékeny feladat. Még a saját embereim közül is csak néhányban bízhatok, ezért úgy döntöttem, hogy magam is részt veszek a kutatásban, mint a régi szép időkben. Mindössze fél éve léptettek elő a kémszolgálat vezetőjévé, eredetileg egyszerű ügynök voltam. Ha valóban te vagy a királylány, akkor később mesélhetek még magamról, de egyelőre ennyi is elég. Amikor megérkeztünk a városba, a híred elvezetett a Sudár Sellőhöz. De mielőtt közvetlenül kapcsolatba léptünk volna veled, több oldalról is megbizonyosodtunk arról, hogy valóban illenek rád a keresett tulajdonságok. A felderítés során megtudtuk, hogy a fogadó örököse törzsvendég a Kaméliás Céhnél, akikkel ügynök koromban dolgoztam már együtt. Azért, hogy feltűnésmentesen ki tudjunk kérdezni egy családtagot, megérte ismét elvegyülnöm köztük, az itteni házukban. Szerencsére nem kellett sokáig várni, amíg Rufus újra betért oda. Remélem, a fáradozásom nem lesz hiábavaló. Mindenesetre, ha esetleg bemutatod a leendő kísérőidet a családodnak, talán jobb lenne, ha én nem jelennék meg előttük személyesen.

Inanna nem is tudta, mit feleljen erre. Megköszönte az őszinteséget és a bizalmat. Aztán továbbment Eliashoz és Devinhez, hogy bemutassa őket a családjának. Devin röviden elmondta, hogy Noából jöttek és ismernek egy varázslót, aki segíthet. Elias megígérte, hogy vigyázni fog Inannára. Megemlítette, hogy a társaságuknak tagja még egy Nora Leolarn nevű, a noai királyi udvarban magas rangú hölgy is. Bár a két lovagot is rokonszenvesnek találták, a hölgy kísérő említése még inkább megnyugtatta az aggódó fogadott szülőket.

Végül megbeszélték a másnapi indulás részleteit, majd a két lovag visszatért a nagykövetségre. Nora már korábban távozott. Inanna a családja körében fogyasztotta el a búcsúvacsorát, majd aludni tért.

***

A nap első sugara ébresztett fel az utolsó künnurui reggelemen. Vegyes érzések kavarogtak a szívemben. Örültem, hogy elindulhatok a múltamat felfedő kalandra Eliasszal és társaival, de volt bennem egy kis szomorúság az itteni családomtól való elválás miatt. Lementem a Sudár Sellő fürdőjébe, és utoljára élveztem az itteni tisztálkodás kellemes élményét. Általában hajnalban szoktuk használni, még mielőtt a vendégek felkelnek. Hiába volt jó érzés, nem maradtam sokáig, hiszen még össze kellett pakolnom. Miután megszárítkoztam, visszasiettem a szobámba és bepakoltam a holmimat az utazóládába, amelyet Darren adott nekem az útra. A ruháimat különösen nagy gonddal hajtogattam bele, mert fontos volt számomra, hogy továbbra is jó állapotban maradjanak. A medált is eltettem. Kényelmes, de csinosan dekoltált, földig érő, egyszerű öltözéket vettem fel, amely a szokásos délszaki viseletnél jobban fog védeni a tengeri utazás során fellépő időjárási kellemetlenségektől. Éppen utoljára néztem át a szobámat, amikor kopogást hallottam. Odaléptem és kinyitottam az ajtót. Darren és Rufus állt ott, hogy segítsen levinni az utazóládámat.

– Elkészültél, Inanna?

– Igen, mindennel kész vagyok.

– Elias már vár téged a fogadó előtt egy hordárral. Levisszük oda a ládádat.

– Nagyon szépen köszönöm – feleltem halvány mosollyal, majd velük együtt sétáltam le a lépcsőn az ivóba. Meglepődve láttam, hogy szinte tele van, sok rajongóm jött el búcsút venni tőlem. Vidám arccal köszöntem el mindenkitől. Abigail is elkísért minket a fogadó elé, ahol Elias már ott állt széles mosollyal. Mellette egy huszonéves hordár, egyszemélyes kordéval.

– Remélem, nem kellett sokat várnod.

– Nemrégen érkeztem, ne aggódj – felelte, majd rövid csókkal köszöntöttük egymást. Elléptem tőle, visszafordultam a családom felé, majd még egyszer megöleltem Abigailt, Darrent és Rufust is. Közben a hordár feltette a ládámat a kordéra. Nem húztam tovább a búcsút, megfogtam Elias kezét, és elsiettem vele. Amikor már pár utcával odébb jártunk, csak akkor gördült le pár könnycsepp az arcomon. Elias gyengéd mozdulattal letörölte őket és magához ölelt.

Ezután tettünk még egy kis kitérőt, hogy meglátogassuk azokat az utcagyerekeket, akiket támogatni szoktam. Elbúcsúztam tőlük, és elosztottam közöttük az előző napi bevételemet.

Ezután csendben tettük meg az utat a kikötő felé. Nora és Devin egy nagy, díszes hajó mellett vártak minket. Ahogy megálltunk velük szemben, megpillantottam a hajó nevét: Ezüst Pingvin.

– Készen állsz, Inanna?

– Teljesen készen állok, Nora.

– Kalandra fel! – felelte Devin, majd elindultunk a hajóra.

Az első utunk az utastérbe vezetett, ahol négy egymás melletti nemesi kabin lett számunkra lefoglalva. A hordár letette a ládámat, én pedig elégedetten néztem körbe a szép díszes helyiségben. Azonban nem töltöttem itt sok időt, hanem felmentem a fedélzetre, majd a hajótatba indultam. Innen figyeltem, hogyan távolodik a jól ismert világom. Nem sokkal később Elias odalépett hozzám és megfogta a kezemet. Ránéztem és elmosolyodtam. Kellemes társaságban sokkal könnyebb a változás.

második fejezet: AZ UTAZÓ

Az utazásunk második napján arra jutottam, tartok egy rögtönzött előadást, hogy feldobjam a legénység és az utasok hangulatát. A fehér fellépőruhámban mentem fel a fedélzetre, amivel rögtön magamra vontam a figyelmet. Kiálltam a hajóorrba, hogy mindenhonnan jól lássanak és halljanak. Több dalt adtam elő, lágyabb tánckoreográfiával, hiszen nem voltam hozzászokva, hogy imbolygó hajón lépjek fel. A produkcióm körülbelül egy órán át tartott, lezárásként egy régebben írt, a tengerről szóló dalt adtam elő.

Végtelen kékség,

Ki lelkemet szólítod:

Halld hát a hangom!

Hullámzásod az

Álmaim megóvója,

Te békét hozó.

Illatod üzen:

„Figyeljetek rám, gyermekek!

Adok vagy veszek.”

Sirályok röpte,

Delfinek tánca kísér

Céljaid felé

Ó, tengeri dallam,

Imáim érted szólnak.

Légy hozzánk kegyes!

Ne hajóm pusztítsd!

Szívem már csak a tiéd,

Légy hát a szárnyam!

Ó, hatalmas óceán,

Utadon szállva

Megváltót benned látom.

Ahogy befejeztem az utolsó éneket, hatalmas taps tört ki a fedélzeten. Jól mértem fel, hogy ez a dal tökéletes zárása lehet a mai fellépésemnek. Miután boldogan és elégedetten meghajoltam, Elias lépett oda hozzám, még mindig tapsolva.

– Csodálatos voltál, Inanna.

– Köszönöm. Csak fel akartam dobni a hangulatot a hajón – feleltem enyhén elpirulva. Elias dicsérete minden tapsnál jobban esett.

– Az egész legénység hálás érte.

– Nekem már az is elég, ha neked tetszett.

Ahogy kimondtam ezeket a szavakat, Elias végigsimított az arcomon. Csillogó szemmel átkaroltam a nyakát, és ajkaink szenvedélyes csókban olvadtak össze. Szinte teljesen megszűnt számomra a külvilág. Csak Eliast láttam, és úgy ittam csókjait, mint szomjazó a vizet. Magához vont. Egymáshoz simulva siettünk le a fedélzetről, majd egyenesen az én kabinom felé vettük az irányt. Gyors mozdulattal kulcsra zártam az ajtót. Láttam Eliason, hogy neki se új a testi szerelem. Láttam a szemében a felém irányuló vágyat, és ugyanez öntötte el az én szívemet is a férfi iránt. Újabb érzéki „táncba” kezdtünk, beborítottuk egymás testét a csókjainkkal. Szerelmünk vad tombolásba kezdett, és hosszú, csodás órákat töltöttünk el kettesben. A közös hullámzás végén Elias ölelő karjaiban nyomott el az álom.

Amikor felébredtem, már egyedül voltam a kabinban. Elias a sajátjában lehet, gondoltam, ezért felöltöztem és elindultam, hogy beszéljek vele. Éppen be akartam hozzá nyitni, amikor hangokat hallottam odabentről. Így ahelyett, hogy bementem volna, fülelni kezdtem.

– Elias, Inanna és közted kezd kicsit túl szoros lenni a viszony – hallottam Nora hangját. – Nem kellene ilyen közeli kapcsolatba kerülnöd a küldetésünk lehetséges célpontjával.

– Ha tényleg ő a hercegnő, akkor nem is lenne illendő, hogy ti egy pár legyetek – csatlakozott Nora hangjához Deviné. – Még a végén rossz hírbe hozod őt, amikor kiderül az igazság.

– Figyeljetek ide, nem felejtettem el, mi a küldetésünk célja. De ha ő a hercegnő, ha nem, én akkor is szeretem őt, és látom rajta, hogy ő is engem – felelte határozottan Elias. – Bármi is az igazság, a kapcsolatunk a mi döntésünk.

Egy darabig még vitatkoztak. Végül Nora így szólt:

– Hát jó, nem szólunk bele, mindketten felnőtt emberek vagytok. De légy óvatos! Ha tényleg ő a hercegnő, a társadalmi különbség közétek állhat, és az nagy szívfájdalmat okozhat mindkettőtöknek. De ami a lényeg: kérlek, nehogy teherbe ejtsd! Amint megérkezünk Tamaitibe, szerzek erre megoldást. De kérlek, addig fogjátok vissza magatokat.

– Az érzelmi kockázatot vállalom, mivel szeretem őt. De teljesen igazad van: nem lenne szerencsés, ha megfoganna. Megtartóztatom magam, amíg partot nem érünk.

Ekkor halkan visszamentem a kabinomba és lepihentem. Miközben újra álomba merültem, az járt a fejemben, hogy Elias tényleg szeret engem. Az érzéseim viszonzásra leltek, ez most már bizonyos, ez pedig örömmel töltött el.

***

A hajó az út felét tette meg, amikor a szél elpártolt tőle, a vitorlák petyhüdten lógtak. Így a szokásosnál lassabban, egy egész hétnyi hajóút után kötöttek ki a Noa Királyság egyik nagy nyugati kikötővárosában, Tamaitiben.

A település egy folyó torkolatában feküdt, sík vidéken. A tenger és a szárazföld felől is fal védte, amelyen belül fehérre meszelt házikók sütkéreztek a napfényben. Lakosság szempontjából kevésbé volt változatos, mint Künnuru, és nem is jellemezte akkora nyüzsgés, ugyanakkor sokkal gazdagabb volt a történelem régmúlt korszakaiból fennmaradt épületekben, szobrokban. Leginkább konyhaművészetéről volt nevezetes, valamint a mellette fekvő híres kolostorról.

A kikötőben pénzt váltottak, aztán amíg Inanna Eliasszal együtt körülnézett a belvárosban, Nora – Devin testőri kíséretében – eltűnt néhány órára, majd egy kis üvegpalackkal tért vissza, amelyet átadott a lánynak.

– Ez a varázsfőzet a Kaméliás Céh számára készült, abból a célból, hogy megvédje a hölgyeket, nehogy munkájuk során teherbe essenek vagy nemi betegséget kapjanak el. A bájitalt külföldről hozzák be, elég drágán, de a Zuva Egyháza által engedélyezett varázslatok közé tartozik. A kapcsolataim révén szereztem neked egy hónapra elegendő adagot. Vigyázzatok magatokra Eliasszal, már csak a lehetséges politikai következmények miatt is! Miután beveszed, annyi idő alatt, amíg elszámolsz százig, hatni is kezd a mágia. Ezután kereken öt napig véd az együttlétek minden testi következményétől. Tessék, ez az én ajándékom.

– Köszönöm – felelte hálásan Inanna. – Magam sem terveztem egyelőre gyermekáldást, így ez nagyban megkönnyíti az életet.

Inanna jól ismerte a Nap Egyházának alapvető tanításait, hiszen ő maga is Zuvában hitt. Bár eddig még nem mélyült el igazán a vallás tanításaiban, egész életében úgy érezte, hogy egy felsőbb hatalom vigyáz rá.

A papság mutatta meg Zuva tiszteletének helyes módját: az imát, a misét és a böjtöt. A vallás a felebarátaink iránti szeretetet, a szegények és elesettek megsegítését, az egyszerűséget, a világi hívságokról való lemondást hirdette. Tanításai bűnnek tartották többek között a gyilkosságot, a lopást és az istenkáromlást, amelyekért a lélek a test halála után megfizet, ha a bűnös nem gyónta meg időben a tettét, és nem kapott feloldozást egy paptól. Az Egyház jelölte ki a mágia használatának helyes, törvényes módját, felügyelte a Varázslórend működését, és megvédelmezte a hétköznapi embereket a gonosz varázstudók ördöngösségétől. És persze arra is sokszor volt már példa, hogy maga Zuva tett csodát egy szentéletű pap vagy szerzetes könyörgésére – ez a legtöbb esetben csodás gyógyulásokhoz vezetett.

Az Egyház nem szólt bele az egyszerű hívek nemi életébe, ennek megfelelően a noai társadalom szexuális téren eléggé szabados volt. A vallás tanításai monogám házasságot írtak elő, válás nem volt lehetséges. Ugyanakkor a frigyek többsége érdekházasság volt, pláne az előkelő körökben, így a királyságban sokan tartottak szeretőt vagy vették igénybe a Kaméliás Céh hölgyeinek és urainak szolgálatait – a szervezetet a hatóságok is megtűrték, így törvényesen működhetett. Egyáltalán nem volt szokatlan az sem, ha a menyasszony és a vőlegény nem szűzen járult az oltár elé. A kicsapongást ugyanakkor diszkrécióval kezelték, nem volt illendő a széles nyilvánosság előtt dicsekedni vele. Az Egyház a fogamzásgátlást is engedélyezte a házasságon kívüli együttlétek esetén, de házastársak között nem illett alkalmazni, főleg addig, amíg a pár nem gondoskodott néhány utódról, ami a családi kapcsolat legfőbb célja volt ebben a kultúrában. Persze az is igaz, hogy a leginkább hatékony fogamzásgátló módszereket csak a gazdagok tudták megfizetni.

Még a kléruson belül sem mindenki járt elöl jó példával a nemi vágyak uralása terén. A papok számára is szabad volt házasodni, de a törvényes kapcsolaton kívül illett kerülniük a kicsapongást – a többségnek sikerült is, de időről időre kitört egy-egy botrány olyanok miatt, akiknek nem. Egyedül a szerzetesektől várták el, hogy teljes önmegtartóztatásban éljenek.

Sajnálatos, de létező jelenség volt az is, hogy a főpapok közül néhányan letértek a szegénység és az egyszerűség útjáról, és az egyházi birtokok bevételéből, illetve a hívek adományaiból világi főurakként éltek fényes palotáikban. Ez a helyzet a kléruson belül is nagy vitákat szült.

Amikor Inanna az Egyházra gondolt, nem a vadhajtásokra fókuszált, hanem a jó úton járó papok és szerzetesek gyógyító, tanító, alamizsnaosztó, árvákról gondoskodó őszinte szolgálatára.

A társaság az éjszakát egy fogadóban töltötte, ahol Elias és Inanna rögtön ki is próbálta Nora ajándékának varázslatosan gyorsan érvényesülő hatását. Másnap reggel lovakat szereztek, és folytatták útjukat Elwandle felé. Maguk mögött hagyták a tengert és az enyhe szellőben hullámzó búzamezők, gyümölcsösök között haladtak tovább északnyugat felé. Egyszerű, közrendű utazókként lovagoltak, minden pompa és kíséret nélkül, kerülve a feltűnést. Udvariasan köszöntötték a földeken dolgozó parasztokat, és félrehúzódtak az úton vágtató lovagok, hírnökök elől. Közönséges falusi fogadókban szálltak meg.

– Az óvatosságra nem azért van szükség, mert téged bármi veszély fenyegetne. Elvégre az eltűnt hercegnőt hivatalosan is halottnak nyilvánították, így nem is keresik, és nem is próbálják távol tartani – magyarázta Nora. – De az is igaz, hogy amíg nincs bizonyosság a személyazonosságod felől, addig jobb, ha nem tudnak rólad. Elég lesz akkor megbolygatni a politikai méhkast, amikor már bizonyított tényekkel tudunk szolgálni. Ugyanakkor nekem is érdemes beolvadnom a tömegbe, hiszen elvileg semmi keresnivalóm nincs errefelé. Mivel hivatalosan nem kutathattam a trónörökös után, ezért az udvarban úgy tudják, azért utaztam el, hogy személyesen ellenőrizzem a künnurui kémeinket, utána pedig sietek vissza a fővárosba. A városállamot a hírszerzés mindig is kiemelten kezelte, hiszen ott annyiféle országból lehet pletykákat összegyűjteni. Csak én és a két testőröm keltünk útnak, és a nagykövetségen belüli tartózkodást leszámítva igyekeztünk kerülni a feltűnést. Nincs „házi mágusom” sem, akit magammal hozhattam volna, hiszen a varázslók kevesen vannak és külön szervezetet alkotnak, ráadásul az Egyház felügyelete alatt. Pedig sokkal egyszerűbb lett volna az emlékek előhívását Künnuruban elvégezni, mint téged ideutaztatni. Az elwandle-i varázstudók egyelőre nem is tudják, hogy jövünk, de van köztük egy régi jó barátom, aki teljesen megbízható és biztosan segíteni fog.

– Semmi baj, én így is nagyon élvezem, hogy új tájakat járhatok be – felelte Inanna. Remélem, hogy a varázslóknál nem ütközünk váratlan akadályba, tette hozzá gondolatban. De végül is mostanra Noráéknak számos alkalmuk lett volna, hogy ártsanak nekem, ha az lett volna a céljuk. Bízhatok bennük, tudják, mit csinálnak. Különösen Eliasban, aki szeret engem és az én szívemnek is kedves.

Az út során Inanna megfigyelte a falvak lakóit. Ahhoz képest, hogy a termés gazdagnak ígérkezett, az emberek meglepően soványnak tűntek. Egy faluban a lány egy síró, vékony gyerekre figyelt fel, aki az anyja rongyos szoknyáját rángatva követelt ételt. A táncosnő megállította a menetet, leugrott a lóról és a családhoz sietett. Odanyújtotta nekik a Künnuruból hozott pénze egy jelentős részét.

– Tessék, szegény asszony. Ebből kihúzzák aratásig – mondta.

Erre a nő is könnyekben tört ki.

– Köszönöm, köszönöm! Nem is tudja, mekkora segítség ez nekünk! Mióta szegény uram meghalt, magunk igyekszünk boldogulni. De Karlmann király engedélyével az uraság megemelte az adókat, és a tavalyi termés maradékát elvették az adószedők.

– Bárcsak olyan kedves királyunk lenne, mint amilyen a néni! – kiáltotta a gyerek Inannának. Beletúrt rongyos nadrágja zsebébe, és egy bogáncsot vett elő. – Sajnos mást nem tudok adni cserébe.

A lány megköszönte, majd elgondolkodva tért vissza a lovához. A bogáncsot eltette emlékbe az utazóládájába.

– Nemes gesztus volt – szólt Nora, miután eltávolodtak a falusiaktól. – De minden földművesnek nem tudsz adni a pénzedből. Egyetlen embernek végesek a lehetőségei, hogy ellensúlyozza egy népnyúzó kormányzás hatásait. Magam is azt kívánom, bárcsak te kerülnél a trónra. Te jó ember vagy, igazságot tennél.

Közel egy hét utazás után, nyárelő havának 12. napján este érkeztek meg Elwandle-be. A város az Egyház birtoka volt, de itt állt a legálisan tevékenykedő varázslók rendjének központja is, a csapat úti célja. A mágia ritkának számított a Zuva-hitű államokban, nagyjából tízezer emberből egynek volt adottsága hozzá. Ha valakinél megjelent ez a képesség – ennek jelei már tízéves kor előtt megmutatkoztak –, arról a helyi pap értesítette a Varázslórendet, akik elvitték iskoláikba az újoncot. A megfelelő képzés fontos volt, nehogy a képzetlen bűbájhasználó akaratlanul is kárt tegyen a környezetében vagy magában. Az alapok sikeres elsajátítása után a tanonc választhatott, hogy folytatja a tanulmányait és főállású varázslóként folytatja a pályafutását, vagy visszatér a világi életbe. Akik a rendbe lépést választották, a társadalom megbecsült tagjai lettek, a király és az Egyház hatalmának támaszai. Természetesen mindkét csoport számára előírták, milyen mágiákat használhatnak törvényesen, és az inkvizíció felügyelte is ennek betartását. Inanna nem sokat tudott a bűvös tanokról, de azt hallotta Künnuruban, hogy más kultúrákban eltérő a varázslás erkölcsi megítélése, és másfajta erőket hívnak segítségül hatalmuk forrásaként.

Maga Elwandle település inkább mezővárosra, amolyan nagyra nőtt falura emlékeztetett, még a megyének sem ez volt a székhelye. Kívülről csak palánk védte, nem kőfal, és az épületek is a tornácos parasztházak építészetét követték. Az egyházi jelenlétet viszont egy szép és híres, kéttornyú templom éreztette.

Inanna úgy döntött, hogy a fogadóban, ahol megszálltak, tart még egy utolsó fellépést, mielőtt az élete még jobban megváltozna. Nora kérésére, és csupán a biztonság kedvéért az Inanna nevet nem használta a műsor során, hanem egyszerű utazó mutatványosként hivatkozott önmagára. A helyiek előtt ismeretlen mutatványok óriási sikert arattak.

Másnap végre elérkezett a nagy nap. Inanna az izgatottságtól alig tudott aludni. Most végre fény derülhet a múltjára, amelyet oly sokáig hiába próbált megfejteni. Nora elmondta, hogy egy Berling mester nevű varázslót kell felkeresniük, aki régi, megbízható harcostársa. Még ügynök korában adták mellé segítségül a mágust az egyházi hatóságok, amikor veszélyes varázstárgyak törvénytelen kereskedelme ügyében kellett nyomoznia. Később egy másik eset kapcsán is dolgoztak együtt. A hírek szerint Berling jelenleg a Varázslórend itteni erődjében élt és folytatott kutatásokat, amely a város fölé magasodó, napsütötte hegyen állt.

Reggeli után búcsút intettek a fogadónak, és elindultak. Az elwandle-i rendház komor ünnepélyességgel tornyosult fölébük. A vastag, magas falak, nyurga tornyok a rend megingathatatlan erejét szimbolizálták. Az épület ugyanakkor – egy erődtől szokatlan módon – óriási üvegablakokkal rendelkezett. Ez azért volt fontos, mert a mágiához szükséges energiákat az éltető napfény segítségével töltötték fel. A rend központját is azért helyezték e félreeső, a fővárostól távoli helyre, mert erre többet sütött a nap, mint a dombok közötti királyi székhelyen, illetve itt nem zavarta a mágikus kutatásokat a nagyváros és az udvar nyüzsgő élete. A varázslók és a szolgáik gyógynövényeket is termesztettek és használtak mágikus célokra, amelyek szintén a fény erejét raktározták el magukban.

A kapuőrök előtt Nora felfedte kilétét, és hogy kivel szeretne beszélni, így gond nélkül beengedték kísérőivel együtt. A belső udvarra érve Inanna már úgy érezte, hogy minden simán alakul, amikor egyszer csak elszabadult a pokol.

Az udvar szélén álló, különböző lovagokat ábrázoló óriási kőszobrok egyike váratlanul megmozdult, és az érkezőkre támadt. Egy pillanat műve volt az egész. A gólem Inannát vette célba, akinek minden lélekjelenlétére és akrobatikus képességére szüksége volt, hogy el tudjon hajolni a hatalmas kőkard csapása elől. Elias és Devin azonnal a lényre támadtak, éles csatakiáltásuk visszhangzott az udvaron. Bár kardjuk nem sok kárt tett a kőben, sűrű, pontos csapásaikkal elérték, hogy az iszonyú teremtmény hátrálni kényszerüljön, és ne érhesse el a lányt. Nem telt el tíz szívverésnyi idő, és a csatazajra elősiettek a varázslók is. Egy rövid bűbájjal visszaparancsolták a szobrot a talapzatára.

Elias az ijedtségtől holtsápadt Inannához rohant.

– Jól vagy? – kérdezte. – Nem esett bajod?

– Jól… jól vagyok – hebegte a lány.

Egy láthatóan zavarban lévő varázsló lépett oda hozzájuk.

– Fogadják őszinte bocsánatkérésemet. Nem tudom, mi történhetett; a gólemek sosem támadnak olyan vendégre, akiket a kapuőrök önként engednek be. Alaposan ki fogjuk vizsgálni. Hála az Úrnak, hogy nem történt nagyobb baj, és hála a kisasszony lélekjelenlétének és a lovag urak ügyességének! Kérem, jöjjenek velem, hadd kínáljuk meg önöket egy kupa borral, amíg elmúlik az ijedelem.