Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ RÉSZ

1. A herceg-kertész

2. A nagy vagyon romjai

3. Egy kis orosz panzióban

4. Nincs sem múlt, sem jövő, csak jelen

5. Könnyek

6. Beteljesült álmok

7. Ahol a cserkesz-tőr megvillan

8. Leányálmok - pezsgőmámorban

9. Álom és való

10. Az első lépés a boldogság útján

11. Búcsú az élettől

12. Levelek

13. Orgia az olajfaerdőben

14. Kiábrándulás

MÁSODIK RÉSZ

1. Boldog otthon

2. A haldokló áldása

3. A cserkesz szerelme

4. Gyötrődő szívek

5. A viszontlátás

6. Döntő lépés

7. Bosszú

8. A kocka el van vetve

9. Húsvéti béke

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Olga Mihajlovna Bebutova

KÖNNY ÉS POMPA

fordította:
Házsongárdy Gábor

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-906-6 EPUB
ISBN 978-963-559-907-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1920 körül
az elektronikus változat az 1930. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Victor Gabriel Gilbert (1847 – 1933) Une soirée élégante
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

1.
A herceg-kertész

Gyönyörű park közepén feküdt, a Mont Vogon lejtőjén, a Knors-villa. Magas falkerítés vette körül az óriás kiterjedésű nyaralót, csak a villa fehér tornya látszott ki a hatalmas fenyők közül.

Öt óra. Téli alkonyat. A lemenő nap utolsó sugarai még végigsimogatják a Riviéra viruló szépségét. Ez Lady Knors legkedvesebb órája. Kényelmes karosszékben ül pompásan berendezett szalonjában s lassú, lusta mozdulatokkal kötöget. A pamutgombolyag legurul öléből és a nagy angóramacska boldogan gurítja tovább a szőnyegen. Lassan lecsukódnak Lady Knors szempillái s édesdeden elszunnyad idősebb leánya, Miss Emily egyhangú felolvasása mellett.

Emily magas, sovány, vékony teremtés, már túl az első fiatalságon. Hervadó arca energikus, éppen, mint az anyjáé, s szemének vízszínét is tőle örökölte. Az ablaknál ül húga, Miss Margaret s buzgón öltöget valami hímzést. Eton-frizurás szőke fejét mélyen lehajtja munkája fölé.

A nyitott gótikus ablakon virágillat, fenyő és zöldszag árad be, meg a távoli tenger erős, sós szellője.

Halk kopogás az ajtón.

Lady Knors felriad álmából, szemét félig kinyitja s ujjai hirtelen a kötőtűk után kapnak. Emily abbahagyja az olvasást. Margaret kiegyenesedik, arcára boldog mosoly ül, mint mikor az iskoláslány meghallja a várva-várt óravégi csengetést Hangosan kiált:

- Szabad.

A félig nyitott ajtóban gömbölyű, alázatosan hajlongó alak áll, monsieur Paul, a komornyik.

- Mi újság? - kérdezi Lady Knors.

- Eljött a kertész. Kitűnő ajánlatai vannak. Olvasta a Lady hirdetését

Lady Knors szigorú hangon mondja:

- Margaret menj, nézd meg, ki az az ember. Ha az első benyomásod elég jó, min- gyárt itt is maradhat Olyan fáradt vagyok ma... és este teozófus gyűlésem van. Menj, Margaret fiam.

A fiatal lányka leteszi varrását és méltóságteljes léptekkel kisiet. De alighogy becsukta maga mögött az ajtót megváltozott komolykodó külseje. Csak tizennyolcéves volt és a szigorú nevelés nem tudta még egészen letompítani élénkségét Pajkosan villogott szép kék szeme, mosolygós ajka kedvesen piroslott Elegáns, izmos alakja könnyedén surran át a nagy, pazar berendezésű termen, a verandára. Gyönyörű, tarka virágok nyílnak a kertben, magnólia meg narancsfák virulnak s messzebb, mint valami titokzatos őrség, sötétlik a fenyves. Fehér márványszobrok díszítik, csodaszép aktjukkal a szökőkutak.

- Monsier Paulnak már...

Margaret meglepetten állott meg. Elpirult a csodálkozástól. Hát ez az új kertész! Elegáns meghajlással, szertartásosan üdvözölte a fiatal lányt a verandán várakozó férfi. A legelőkelőbb gavallérnak: is díszére válhatott volna ez a köszönés.

Margaret kíváncsi tekintettel mérte végig a magas, izmos embert. Az arca szép... majdnem gyermekes üde, meleg. Fekete baja fénylik, homloka magas, fehér. Komoly, szomorú, nagyon szomorú a nézése, ahogy szemét ráemeli Margaretre. Fekete szemöldöke, fekete, sűrű szempillája olyan különösen hat világos szeme körül.

- Ez a kertész, - magyarázta tiszteletteljesen Paul. - Beszél angolul és franciául is.

Margaret bosszankodott Miért jött zavarba, miért nem talál szavakat! Micsoda ostobaság!

- Ért a virágokhoz, meg a fák ápolásához!

- Értek, Mise.

- Akkor mindjárt itt is maradhat Öntözni kell, nyírni, átültetni... ezt ön úgyis tudja, jobban, mint én. Mama megkívánja, hogy szép és elegáns legyen a kert ízlés kell hozzá és fantázia. Lesz segítsége is. Különben monsieur Paul bizonyara elmondott már mindent; mindjárt át is kísérheti önt a kertészlakba.

Margaret már leküzdötte a különös benyomást, amelyet ez a szokatlan megjelenésű kertész tett rá s anélkül, hogy még egy pillantásra is méltatta volna, gőgösen megbiccentette fejét és méltóságteljes léptekkel ment vissza a szobába. Ha látta volna, milyen haragos villámokat szórt utána a kertész villogó szeme.

A kertészlak bájos, zölddel bejuttatott, virágokkal körülültetett kis ház a kert távoli zugában.

- Tessék, itt a kulcs. Nézzen körül, pihenje ki magát, - biztatta Paul a szőttem kertészt - Nekem sietnem kell, sok a dolgom. Ma nálunk teozófus gyűlés van. Mindenkinek megvan a maga bolondériája! A kertészlak mögött van még egy kis ház, Silvionak, a segédkertésznek a lakása. De ma nincs itthon, vasárnap természetesen iszik valahol. Keményen kell fogni őkelmét, mert különben nem dolgozik. De most már sietek! Minden jót! A jóindulatú Paul csodálatos gyorsasággal tűnt el a homokos sétányon.

A kertész kinyitotta új otthona ajtaját s minden kíváncsiság nélkül, közömbös arccal lépett a kis házba.

Már sötétedett. Felcsavarta a villanylámpát. Csinosan berendezett, tiszta előszobáin át a. világos ebédlőbe jutott, onnan a kis hálószobába. Balra, egy nagy szobában állottak a kerti eszközök. Fürdőszoba, konyha... teljes kényelem a kis lakásban.

Most váratlanul megszólal a csengő. Csodálkozva nyit ajtót

- Kertész úri - mondta - egy kis fiú. - Adja ki gyorsan az ételhordót Hozom az ebédet. Nagyon sietek.

A fiú csodálkozva nézett az új kertészre. Aztán fogta az ételhordót és elsietett. Nemsokára visszatért

A kertész átvette ebédjét és bement az ebédlőbe. Éhes volt s kellemesen lepte meg az ízlésesen tálalt gazdag menü.

Már egész sötét volt, mikor, étkezés után átment hálószobájába. Fáradtnak érezte magát, elhatározta, hogy rögtön lefekszik.

- Mint a mesebeli kisház, - gondolta magában. - Mint a régi világ halvány visszhangja.

Megint csengettek. Sietve nyitott ajtót Elhozták holmiját. Nem sok hozni való akadt, mindössze két bőrönd. De elmúlt álmossága és hozzálátott kincsei kicsomagolásához. Óvatosan emelt ki néhány arcképet. Mindjárt fel is akasztotta hálószobájában.

Idős hölgy arca mosolygott rá az egyik keretből. Elegáns, ódivatú ruhában, hosszú, nagyszemű gyöngylánccal a nyakán. Büszke és mégis bájos arc - a szépség nyomai most is meglátszanak rajta.

- Mama! - mondta majdnem hangosan a kertész és ajkát rányomta a kép üvegére.

Egy másik képet vett elő. Csodaszép barna nőt ábrázolt, világoszöld, hideg szemű szépséget. Mellette nyolcéves leányka. Kedves, hamiskás arc, szőke, kék szalaggal átkötött göndör haj, ábrándos, kék szem.

- Ide teszlek, mama mellé, Nina és Tánya. Drága testvér! - beszélget a képpel a kertész, miközben elhelyezi a falon.

Fiatal házaspár arcképe kerül most elő a bőröndből. Éppen az esküvőről jöhetnek. Fiatal katonatiszt - finomarcú, szép, szőke fiú, mellette még alig felserdült leányka, a felesége, menyasszonyi ruhában, fátyollal, koszorúval. A régi csipkéből készült fátyol dúsan omlik alá barna fürtös fejéről. Mirtuszkoszorú szorítja le homlokán a fátylat. Szeme ártatlan, tiszta tekintetű, de villogó, mint a nemes zafír, amint szerelmesen néz férjére.

- Borisz bátyám, Kína, ti is itt vagytok! Szegény Kira, mennyit szenvedhet férje nélkül! Hát te szegény Borisz, vajon merre vetett a sors? Élsz még, vagy már megpihentél a sok szenvedés után?

Az utolsó kincs is előkerült.

- Apa! - sóhajtott fel a kertész és elnézte a kis miniatűrképet. öreg tábornok nézett rá vissza barátságos, jóságos szemével. Mellén egész sor kitüntetés, szalagon függő rendjel.

Á kertész tovább keresgél. Még hiányzik egy kép. Végre megtalálja.

- Bélád sem feledkeztem meg! Hol lehetsz most? Hol bolyongsz, te, aki mindig siettél? Lilikén, élsz még? Szépséged mivé lett? Hol kínoz vajon a nélkülözés, az éhség ördöge? Ide kerülsz most elhagyott, szegény kis leánykád mellé. Tánya, örülsz anyukádnak?

A nyolcéves kis szöszke gyermek mellé akasztotta a Balzac korú szépséget. Díszes báliruhában, ragyogó ékszerekkel ékesen, briliáns diadémmal szőke fején boldogan, öntudatosan néz a világba.

Még egy arckép. Égő szemmel nézi a kertész egy ideig, aztán csendesen visszazárja a bőröndbe. Nem jó ennyire megbolygatni a múltat. Hadd maradjon eltemetve saját boldog fiatalsága, mikor még reménnyel, tervekkel, örömökkel teli élet mosolygott rá s ő mint fiatal apród önként értetődőnek vette a Sorstól kijáró boldogságot!

Hogy körülrajzzák az emlékek! Rég elszállt az álom szeméből. Meleg, kellemes a kis szoba. Cigarettára gyújt és lefekszik ágyába. Körülzsongják az emlékek.

A hatalmas Néva partján gyönyörű nagy kastély. A Volinszkij hercegek ősi fészke. Magas, ódon falak, nagy, egyenes ablakok. Benn tágas minden, gazdagság, pompa. fény, az idő patinája. Ott született Ott nőtt fel szeretekben, jólétben, ott folyt boldog gyermekkora. íme, itt vannak most is körülötte, akik akkor vele voltak. Szülei, bátyja, testvére.

Mint valami csodálatos álom, olyan ez a múlt. Eltűnt, szertefoszlott!

Lili, az anyja unokahúga, volt első szerelme. Titkos, viszonzatlan szerelem volt, a kisfiú rajongása a felnőtt, gyönyörű asszony iránt Első álmai, féltékenysége, gyötrődése hozzá tapadnak. Aztán elmúlt első szerelme és Lili kislánya, a babaszerű, bájos Tánya foglalta le minden érzését. Most tizenötéves lehet a kislány. Mennyire megnőhetett egész nagy leány lehet... a kis Tánya! Mikor utoljára látta, hétéves volt akkor kapta ezt a képet, ahol testvérével, Ninával van levéve.

Összeomlott minden azóta! Apja elesett a háborúban. Hála Istennek, hogy nem érte meg háza, családja, hazája pusztulását! Őt nem érhette a vad horda bosszúja! Sohasem felejti el azt az estét, mikor egyszerű munkásoknak öltözve elmenekültek, ketten bátyjával, a szülői háztól. Otthagyták a védtelen nőket... az anyát, a testvért, a kis Tanját, Kirát - Borisz fiatal feleségét Az ő jelenlétük csak árthatott volna nekik s a szent cél délre szólította őket, ahol a fehér hadsereg küzdött mindazért, ami drága volt szívüknek, becsületüknek.

- Imádkozni fogunk értetek, Borisz, Nyikita, - mondta áldott anyjuk. Ti teljesítsétek kötelességeteket és segítsétek egymást!

Könnytelen volt a búcsú, csak torkukat fojtogatta a zokogás, szívüket szorongatta a fájdalom. De Kira nem bírt magával. Zokogott, ráborult távozó férjére, lábai elé vetette magát, átölelte térdét, fejét a földhöz verte, úgy könyörgött, félig önkívületben, hogy ne hagyja egyedül... Kira, a mindig nyugodt, büszke Kira!

Borisz szive majd meghasadt Egy percre megtántorodott. Habozott

- Meg akarod rontani a férjedet Kira, - hangzott ekkor, a feszült csendben, az anya ünnepélyes szava. - Uralkodj magadon, ne nehezítsd meg férjed helyzetét. Mit gondolsz, könnyű neki elszakadni most tőlünk? És nekem, könnyű elengedni a fiamat? Látod, én odaadom mindkét fiamat... egyetlen könny nélkül... Kötelességüket teljesítik. A lelkiismeretük szavára hallgatnak, és talán megmentenek mindannyiunkat!

Ezek a büszke szavak nem nyugtatták meg Kivét. Borisz alig tudta kiszakítani magát öleléséből. Anyjára bízta a zokogó, kétségbeesett asszonyt

Nyikita utolsó emléke a szülői házból: a zokogó Kira, amint anyja vaskarokkal szorítja magához, 'halálsápadt, megdermedt arccal; testvérének meggörnyedt alakja és a kis Tánya rémült, nagy, fájdalommal telt szeme. Kira zokogását hallottak, amíg becsukódott mögöttük az apai ház nagy kapuja.

Milyen nehéz szívvel ültek fel a szánra. Az életükkel játszottak, becsületük forgott kockán.

A harcban aztán elvesztették egymást bátyjával. Most már egészen egyedül él... magányosan, összetörve, megsemmisülve; hontalan, koldus!

Sokáig próbált mindenféle mesterséget s végül... kertész lett. Mindig szerette a természetet, a virágot, a növényeket. És nem jobb a virágokat, a fákat szolgálni, mint az embereket? Szeretettel adta oda egész erejét, tudását új gazdáinak - és milyen hálásak voltak fáradságáért, illattal, szépséggel, gyümölccsel jutalmazták. Sokat foglalkozott velük, kedvükben járt, megsimogatta őket szeretettel, beszélgetett velük. Úgy érezte, hogy minden virágban, minden fában kedves, meleg, szerető lélek lakozik. Szinte hitte a mesében, hogy kis tündérek rejtőznek a virágok szirmában, a fák lombjában. Nem látta őket, de érezte, hogy ott vannak, hogy szeretik... hallotta susogásukat, finom kis ezüstesengő hangjukat.

Két éve már, hogy kertészkedik Nyikita. Egy gazdag angol családnál kezdte munkáját Nizzában. Most ide került Nem is lehet rossz ebben a házban élni. Nappal munka, éjszaka pihenés... kellemes, tiszta szobában, emlékei között... így telik el lassan egyik nap a másik után... az egész élet Hall-e még valaha azokról, akik legközelebb állnak szívéhez? Meglátja-e őket? Vajon élnek-e? Eljut-e még valaha hazája földjére? Szívja-e még valaha hazája balzsamos levegőjét? Vagy... fáradtan, letörve, idegen földön fog meghalni? Vajon sokáig fog még itt kínlódni? Évek telnek el, örömtelenül, sötéten?

Nem tud elaludni. Vergődik ágyában. Sírás fojtogatja. Nem talál egy reménysugarat sem, nem tudja magát hiú reményekkel áltatni! Megfullad itt Lámpát gyújt... kimegy a kertbe. Sokáig bolyong az ismeretlen utakon, a tó partján, a hold tündéri fényében. Csend. Alusznak új gazdái... a virágok, fák; alusznak a kis tündérkék... És lenn, a tenger felől titokzatos fények csillognak...

A fák között felbukkannak a villa körvonalai. Fényesen kivilágított ablakai messze ragyognak az éjszakába. Most árnyak suhannak el mögöttük... hangok szűrődnek ki.

Felhúznak egy függönyt és a nyitott ablakon szőkefürtös fej jelenik meg. Nyikita jól látja a sötétből. Világos haj, pajzán mosolyos szem, keskeny, gyermekes száj s a hold fényénél sápadtan fehérlő arc. Szép, de kellemetlen gyermek. Mennyire felbosszantotta ma délután! Milyen lenéző gőggel beszélt vele! A gőgös úrnő... fizetett cselédjével!

Nyikita határozott lépteikkel indult vissza a kertészlakba.

Miért tesz szemrehányást ennek a leánykának! Nem az ő hibája, hogy benne még mindig a Volinszkij hercegek büszkesége lakik! Hát ő nem éppen ilyen hangon beszélt inasaival, cselédeivel! Nem tartotta különbnek magát náluk! Vajon megtörtént egyetlenegyszer is, hogy kezet fogjon, velük! Soha! Csabi parancsoló hangra nyílt szája, vagy legfeljebb leereszkedőleg, vállveregetve ha szólt néha hozzájuk... Most ő is szolga, ki kell békülnie a gondolattal, hogy magas rangú «urakat» szolgál, hogy távol áll tőlük. Dolgozik... A vidám, könnyű életnek vége... és a jövőről nem lehet ábrándozni.

A villa nagy fogadótermében sokan gyűltek össze, csupa teozófus, és élénk beszélgetésben ültek együtt.

A zöld posztóval letakart asztalnál egy meghatározatlan korú férfi elnököl. Általában egész külseje határozatlan: lágy, szétfolyó vonásai, szeme, a sötét szemüveg mögött. Előtte teleírt ívpapírok halma és vékony hangon olvas fel belőlük az asztráltestekről, arról, hogy az asztrálszellem meghatározza az emberek egyéniségét, lehetőségeit, úgyhogy az emberi cselekedetek mind egy bizonyos meghatározott körön belül kell hogy leperegjenek.

A hallgatóság feszült figyelemmel követte felolvasó fejtegetéseit Vagy inkább csak erőlködve igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy nagyon figyel a teozófiai műkifejezésekkel megspékelt felolvasásra. De tulajdonképpen az előadó mellett ülő indus bronzszínű arcát nézték nem lankadó kíváncsisággal. Az asztal másik végén egy már nem fiatal amerikai nő, Mrs. Astek, vonta magára az érdeklődő tekinteteket Fiatal korában nagyon szép lehetett, alakja, mozdulatai, most is kiállták a versenyt a jelenlévő fiatal szépségekkel. Aranyszőke haja érdekesen keretezte intelligens arcát. Szürke szemében értelem villogott és fogsora ragyogott mint a gyöngy.

- Ismerjétek meg asztrál szellemeiteket gyermekeitek, barátaitok asztráljait és életetekben nem lehet nagy tévedés. Mindenki az előírt úton vándorol földi pályáján és boldogság, öröm, szerencse mosolyog bűnös, csodaszép földünkre! - kiáltott fel magas, vékony hangján az előadó és ideges, gyors mozdulattal szedte össze a teleírt lapokat.

A hallgatóság felélénkült, mozgolódni kezdtek. Megindult a beszélgetés. Mindenki egyszerre akarta kárpótolni magát a hosszú hallgatásért. Túlnyomóan hölgyek voltak jelen. Fiatalok, öregek, leánykák, asszonyok. Mind térdig érő ruháiban, rövid hajjal. Mind lépést akartak tartani a divattal, és most divat volt a szellemek misztikus honába menetelni ebből a sivár világból.

Élénk taps jutalmazta az «érdekes» felolvasást. Különösen egy magas angol hölgy nem. győzött, elég lármásan kifejezést adni elragadtatásának.

- El vagyok ragadtatva - mondta néhányszor hangosan.

- Csodálatosan érdekes volt! Mennyire szeretném megismerni az ászt válómat. De vajon, hogy lehet megállapítani! Érzem, hogy még nem találtam meg, hiányzik az életemből.

- A következő vasárnap bemutatja Tasma professzor - mondta a felolvasó az indusra mutatva - transzban a médiumot, aki megnevezheti önnek asztrálszellemét, asszonyom, ön is eljön, Mrs. Astek!

- Hogyne, természetesen, kedves tanítónk, - mondta Mrs. Astek kacér mosollyal.

Lady Knors ünnepélyesen fogadta a tiszteletteljes hálálkodásokat:

- Igazán csak az ön házában lehet ilyen érdekes időtöltést találni. Lady Knors! ön magasabb régiókba visz minket, megragadja lelkünket és az örök fényességbe emeli.

- Ó, ó, - tiltakozott szerényen Lady Knors. - Csak kötelességem teljesítem. Igen nagyon ide vagyunk kötve a földi röghöz. Olyan nehéz elképzelni a jövő életet.

- Ön hisz a lélek örökéletében! - kérdezte egy öreg űr.

- Ó! - Lady Knors égnek emelte szemét. - Természetesen! Tasma professzor belevilágított egyik előző életembe. A kristálygolyóban látta meg. Nagyon érdekes. Ugyan, csak nem megy már, Mrs. Astek! Önt nem érdekli don Alva spanyol költő és zeneszerző balladája? Engedje meg, hogy bemutassam önnek a műveszt.

Hosszúhajú, hosszútermetű, hosszúorrú poéta hajolt meg Mrs. Astek előtt. Szemében érdeklődés villant fel, amint az amerikai hölgy felé nyújtotta smaragddal, briliánsokkal telerakott ujjait

- Lábaihoz teszem Fernando Alva dalait, asszonyom, - mondta a költő elragadtatással. - Lehet hogy régmúlt időkre emlékeztetik önt balladáim, mikor többszörösen összefonódott életünk! Renée Astek, az nem lehet, hogy ne találkoztam volna már önnel! És ma olyan lelkesen énekelem balladáimat, mint még soha!

A költő zongorához ült Néhány zúgó akkord... a suttogás, széktologatás, köhécselés elcsendesül.

- Sohasem hallottatok ilyen zenét - énekelt a költő. - Történelem előtti kor emberei költötték. Lelkem akkor Amon pap testében lakozott s most visszaemlékszik a régi dallamra. Én... Amon pap vagyok! A Nílus partján születtem. Én a tűz tizenkét papjának egyike voltam. Szent voltam és bölcs... de jaj... beleszerettem a víz papnőjébe.... Szannába. Szívem lángja lángra gyújtotta az ő szívét is... de boldogságot nem adott nekünk az Ég. Bűnösök voltunk mindketten, mert egymást szomjaztuk. Első csókunk volt utolsó lélegzetünk. O, Szánná, te Vénusz testébe öltözötten, aranyfürtös hajaddal, szürke szemeddel ragyogó voltál, mint a csillag! Az Örökkévalóság felé röpültében Amon lelke magával vitte képedet.

A zúgó akkordok Imik dallamba mentek át.

- A régi Rómáiban születtem újra, Britannicus, patrícius voltam. Sokaié kerestem e bűnös világban Szaunámat... és megtaláltam! Megismertem piros ajkát, amely a halálos csókot adta Anionnak. A feketehajú matrónák között ragyogón világított aranyfürtös feje, szürke, csillagfényű szeme. Ó! Másnak volt a hitvese, de most is, mint akkor, lángra gyűlt szíve szívemtől. De jaj... boldogságot megint nem találtunk... elsői csókunkért halállal fizettünk! A féltékeny férj gyilkos keze oltotta ki életünket.

Szaggatott ritmusú dallam jajgatott a művész ujja, alatt s aztán a középkor dalába ment át.

- Harmadszor is visszatértem a földre. Amon, Britannicus-Paolo lovag lett. Merészen villogott tüzes szemem, fekete fürtjeim vállamat verték. Az asszonyok szerették Paolo lovagot, de szívem csak Szaunát kereste, lelkem csak őt szomjazta. Sokáig kerestem Szanna-Liviát. Kitartón, kínlódva kerestem... s végre megtaláltam! Lovagi tornán láttam meg. Gyönyörű, feketehajú hölgyek közt ragyogott aranyfürtös feje, szürke, csillagfényű szeme! Szerelmem ezeresztendős, elfojtott lángja lángra lobbantotta Francesca szívét. Ó, miért volt más menyasszonya? Miért szúrt le megint gonosz kéz, hogy életünkkel fizessünk, első és utolsó csókunkért?

A középkori dallam új, modern ritmusba ment át... a lágy, érzelmes dal modern foxtrottba csapott.

- Megint a földön vagyok. Én, Amon, Britannieus-Paolo... Most szegény poéta lettem, Fernando... az Alva-nemzetség nemes vére csörgedezik ereimben. Emlékszem minden elmúlt szenvedésemre. Három csók, három - évszázadok távolában született - csók égeti ajkam. Kerestem... és megtaláltam... Itt, ma megtaláltalak... téged, Szarnia, Lívia, Francisca... téged, Renée, Astek! Gyönyörű nők között ragyog aranyfürtös hajad, szürke szemed csillag fénye. Örök rabod, eljövök hozzád halálos csókodért!

Szenvedélyes ütemben tombolt a foxtrott... Aztán felugrott a poéta s óriás tapsvihar zúgó lármájában rohant Mrs. Astekhez, meghajolt előtte és megcsókolta smaragdos, briliánsos kezét.

- Pikáns eset! - villant át a gondolat a felvillanyozott hallgatóság néhány perccel előbb még az asztrál-szellemről ábrándozó lelkén.

Még Tasma professzor is elnézően mosolygott.

- Mesdames et messieurs! - hallatszott az előbbi felolvasó tenorja. - Ne felejtkezzenek meg Coué második tanításáról!

Nemsokára szétoszlott a társaság. A hosszúhajú Fernando természetesen Mrs. Astekkal ment el. Velük volt az amerikai hölgy társalkodónője. Mise Bella.

- Amon pap, - nevetett Mrs. Astek - jöjjön hozzám egy csésze teára. Jól fog esni a szendvics a szellemi táplálék, után. Én megéheztem.

A költő örömmel fogadta el a meghívást.

Astek elegáns autóján robogtak el.

- Cave Caucasienne! - adta ki a parancsot a sofőrnek.

- Talán az alvilágba jutottam! Megtaláltam egyszerre Szannát, Líviát, Francescát, Renéet! Végtelen boldog vagyok! v

A dolog mulattatta az unott amerikai Mrs. Astekot. Ez legalább egészen új: az előző életek bűbája! Volt valami naivság, valami kedves a hosszúhajú poéta zenéjében, gyerekes elképzelésében.

Milyen mulatságos a sok ezeréves, elfojtott, de ki nem aludt szerelmi láng... a keresés, kínlódás, az egy percnyi gyönyör!

Mrs. Astekot mulattatta az új beállítás és ügyet sem-vetve az autóban ülő barátnőiéire, nevetve nyújtotta oda ajkát a hosszú poétának,

- Él még! - kérdezte a hosszú esők után.

- Meghalok a gyönyörűségtől! - sóhajtott a költő és behunyta szemét. - Ezer esztendeje kínlódom, küszködök, keresek... és...

- Egyetlen óra megjutalmazza szenvedéseiért! - mosolygott Mrs. Astek kacéran. - Majd a Cavéban! A pezsgő hatása alatt adjuk át magunkat egészen a csodának!

Misa Bella szorgalmasan kinézett az ab lakon, nem hallott, nem látott semmit!

- Milyen csodaszép est! - mondta Lady Knors. - Milyen hálásak voltak mindnyájan az estéért. Mennyit hálálkodtak! Csodálatos időket élünk! Vasárnap megismerem, az asztrál-szellemem. Ó, meg vagyok győződve róla, hogy nemsokára megtaláljuk az összeköttetést a „másvilággal”, a lelkek világával! Milyen érdekes, elragadó! Margaret, neked, úgy látom, nem nagyon tetszett a spanyol töltő balladája. Mondd, lányom, miért nem foglalkozol többet Bisny lorddal?

Margaret némán csókolt kezet anyjának és visszavonult szobájába.

Odaállt a nyitott ablakba. A kertből friss, üde, illatos levegő áradt feléje. A fák titokzatosan suttogtak a hold ezüstös fényében.

- Mennyire meguntam az egészet, - gondolta magában Margaret, - a teozófiájukat, az asztrál-szellemeket, az előző életet, Couét... Jó az öregeknek az efféle... azt hiszik, megtalálják az örök fiatalság titkát! Szeretnének örökké élni! Milyen szomorú! És az az utálatos lord Bisny a szerelmi ömlengéseivel!

2.
A nagy vagyon romjai

Mint valami hosszú, tarka szalag, vonul végig a vonat a nizzai tengerparton, a zafír színiben ragyogó hullámok mentén. Korán reggel van ugyan, de már sok utas gyűlt össze az étkezőben. Tiszta, kellemes a tágas vágón, a nap sugarai beözönlenek a szeles ablakokon, s enyhe szellő frissíti a levegőt, A tengerparton egymásután rohannak el a szebbnél-szebb parkok, virágos kertek. Helyenként a vízhez olyan közel szalad a vonat, hogy az embernek az az érzése: egy zökkenés, és hozzácsapódnak a sós hullámok.