Sz. Lukács Imre

A halál színpadán

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Szentiványi Péter

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2022

ISBN: 978-615-6381-09-5

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

Vitéz Szilágyi Lajossal Budán, tízemeletes bérház tizedik emeletén beszélgetünk az életéről, a magyar sorsról. A lakás tele életmű maradványokkal, albumok, a színészet relikviái, a vitézi élet dokumentumainak töredékei. Sietősen váltjuk a szót, gondolnunk kell gyorsan fogyó életünkre, erre az egyetlen, nagy kalandra. Kiterítjük a magunkkal cipelt magyar történelmet. Néha meg is könnyezzük.

- Neked hol kezdődött a nagy kaland, Lajos bátyám?

- Az én életemnek tulajdonképpen 1943 a kezdete, mert akkor tettem előadóművészi vizsgát a Magyar Királyi Színművészeti Kamaránál, akkor avatott Horthy vitézzé, és akkor kerültem a Szegedi Színház tagjai sorába, mint ösztöndíjas színész.

Várományosként avattak vitézzé, ez annyit jelentett, hogy az édesapám I. világháborús érdeme alapján rám, mint elsőszülött fiára kiterjesztették ezt a címet. Egy évvel később magam is rászolgáltam, mert (Szegedről vonultam be katonai szolgálatra, és) kitűnőre minősített katona lettem.

- Harcoltál a felszabadítók ellen? Akkor szépen megjutalmaztak - mondom nem kis iróniával.

- Tulajdonképpen 1945. január 18-ig harcoltam a szovjet hadsereg ellen, és utána két fogságból sikerült megszöknöm, úgy hogy Budapestről nem tudtak elvinni. Elfogtak kétszer az oroszok, először január 26-án, de sikerült megszöknöm, azt hiszem, február kilencedikén. Budapesten különböző centrumokba gyűjtötték össze a csoportokat, akiket foglyul ejtettek, köztük rengeteg olyan ember is volt, aki soha életében nem volt katona.

Először az Alsóerdő-sor utcai biliárd terembe vittek, ahonnan sikerült megszöknöm, majd ismét elfogtak és a Szondi sörözőbe vittek, ahol több fogolytársammal együtt, éjjel-nappal az oda érkező lőszeres kocsikról hordtuk a lőszert le és fel. Szerencsémre a gimnáziumban az atlétikai versenyeken 100 méteres síkfutásban 11,7 másodpercet futottam, amely abban az időben kitűnő eredménynek számított, hiszen Csányi Gyurka - a későbbi olimpikon - 1941-ben az ifjúsági bajnokságot 11,5-ös eredménnyel nyerte meg. A gyorsaságomnak köszönhető, hogy egyik alkalommal sem tudtak Gödöllőre vagy Ceglédre, a nagyobb gyűjtőtáborokba vinni.

Megúsztam ezt a részét a háborúnak, de február 28-án letartóztatott az ÁVÓ, akkori nevén Politikai Rendészeti Osztály, és az Andrássy út 60-ba vittek. Ott másfél hónapig voltam, rettenetes körülmények között. Vérhast kaptam.

- Akkor éppen kiket kínoztak Péter Gábor legényei?

- Zadravecz püspök úrral együtt voltam, Muráti Lilivel és férjével, Vaszary Gáborral. Muráti Lilit korábban személyesen nem ismertem. Orlai Csepi is ott volt, a híres Csepi zenekarnak a dirigense, aki kitűnő dobos is volt. Borzasztóan megkínozták, de annyira megkínozták, hogy utána évekig kezelésre szorult. Megverték a kezeit.

Úgy neveztük az őrséget, hogy debreceni gyász-magyarok, mert fekete ruhába öltöztetett fiatal parasztgyerekek voltak, akiknek beadták azt, hogy ezek fasiszták, ezek tették tönkre az országot. Szóval, szabvány mese volt már akkor is.

- Vertek benneteket?

- Volt olyan nap, hogy hat-nyolc halottat vittem fel a kiskocsira, egy négy-kerekű, emberek által vontatott kiskocsira. Félig az agyonverés, félig pedig a vérhas aratott közöttünk. Tele voltunk tetűvel. Férfiak, nők vegyesen feküdtünk a Csengeri utca és az Andrássy út által határolt pincében, összezsúfolva, mint a heringek. Nem tudom azóta sem elfelejteni, pedig ennek már 56 éve, annyi kegyetlenséget láttam ott. 1945. április elején bűntény hiányában helyeztek szabadlábra. 1949-ig, úgy gondoltam, hogy azért volt ez a rettenetes kegyetlenség, mert a nyomozók - akiknek többsége zsidó volt - így bosszulták meg az előzőleg családjukat ért fájdalmakat, bántalmakat, ezért ütötték, verték és kínozták a nekik kiszolgáltatott fogva tartottakat. A kínzások következtében sokan meghaltak. Az is megtörtént, hogy valakit kidobtak az ablakon, de azt terjesztették, hogy az illető az “igazságszolgáltatás elől a halálba menekült.”

Szabadulásom előtt néhány nappal érkezett a címemre katonai behívó, amelyet édesapám átvett, abban a reményben, hogy rövidesen szabadulok. Április elején - súlyos betegen - végre kiengedtek.

- Milyen elbocsátó szép üzenettel? - kérdezem.

- Bűntény hiányában Péter Gábor helyezett szabadlábra, aki akkor még főtanácsosi rangban volt, s nem tudtuk azt, hogy ez egy bolsevista vadállat, szadista disznó. Ez adta át a Véghatározatot, amelynek értelmében “Vitéz Szilágyi Lajos gyanúsított ellen az eljárást ilyen és ilyen paragrafus, ilyen és ilyen pontja alapján megszüntetem”.

Az itt kapott Véghatározatot ügyvéd sógorom tanácsára lefényképeztettem. Édesapám négy évig a tárcájában hordta az eredetit, sógorom és én a fotómásolatokat őriztük magunknál. Amikor a népbíróság eljárást folytatott ellenem 1949-ben, az ügyvédem hivatkozott erre a Véghatározatra, be is csatolta az iratokhoz, de az ügyészségen eltűnt! Mind a három példány külön, külön!

- Kínzókamrából mundérba? - szellemeskedem.

- Szüleimnek napi programja volt, hogy egész napon át, hosszú hetekig ott várakoztak az Andrássy út 60 előtt, mindig várták, hogy egyszer kilépek a kapun. Unokájukat - nővérem kisfiát, aki öt hónapos volt - ott sétáltatták babakocsiban. Amikor végre kiléptem a kapun, édesanyám és apám szaladtak felém, hogy megöleljenek, de figyelmeztettem őket, hogy ne közeledjenek hozzám, mert vérhasban vagyok és tele voltam tetűvel is. Irtózatosan gyenge voltam, a vérhas annyira legyengített, hogy még a járás is nehezemre esett. Szomorú világ köszöntött Magyarországra, tömegesen vitték az embereket Szibériába, csak egy epizódot említve, az egyik rokonomat, Polonyi Zoltánt, aki a szolnoki állomáson volt forgalmi tiszt, őt egyszerűen felkapták az oroszok szolgálat teljesítése közben, és kivitték négyéves málinki robotra.

Én 16-17 éves koromtól 84-85 kilós voltam, nagyon erős fizikumú fiatalember. A háborús katonai szolgálat, különösen a budapesti utcai harcok, valamilyen formában sportnak tűnt, bár nem lehet ezt igazán így mondani.

- Mivel gyógyítottak meg? - csodálkozom. - Háborús világban hiányoztak a gyógyszerek.

- Áthívtak egy orvost a szüleim, a Rókus kórház mögött laktunk, a Stáhly utcában. Az orvos azt tanácsolta, hogy pálinkát kell valahonnan szerezni, mert gyógyszer nincs. Megvolt sokáig az a hét decis bögre, amibe édesanyám két deci teába öt deci pálinkát öntött, s ezt meg kellett innom, az erős pálinkától állandó delíriumban voltam, de hát beteg voltam. Vendéglős gyerek létemre sohasem italoztam, egy-egy hosszú lépést megittam, vagy valamit étkezés közben, de olyan, hogy csak úgy igyak, az sohasem fordult elő. Irigykedtek is a piatikus kollégák. Apám 30 évig vendéglős volt Budapesten, nagy vendéglői is voltak, de ez az utolsó, ami 16 éven át, 1949-ig volt az apámé, ez kis, II osztályú vendéglő rendkívül nagy forgalmú volt. Egy szezonban, ami októbertől márciusig tartott, 100 disznót dolgoztak fel a szüleim. Ez borzasztó sok, belefulladtak a munkába, egyébként is nagyon szorgalmas emberek voltak.

- Ez nem számított előnynek Péter Gáborék előtt. Mire és kikre emlékszel?

- Egy Bisztriczky nevű grafikus művésszel voltam együtt, és a már említett híres Orlai Csepivel. Ő valójában zsidó ember volt, az volt a vád ellene, hogy amikor megnyert Berlinben 1942-ben egy dzsesszkarmester versenyt, első díjként kapott Hitlertől egy karmesteri pálcát, amit lehetett csavarozni, és abban elhelyezték az utasítások tömkelegét, mert ő volt a Gestapónak magyarországi megbízottja. Ismertem a civil életből is, híres zenész volt, néha a régi híradókban megjelenik Orlai Csepi pici kis kopasz figurája.

- Mit kérdeztek tőled?

- Nem tudom, hogy érdemes-e erre külön kitérni, hiszen az akkori időkben maga az a tény, hogy vitéz voltam, hogy mint katona az utolsó pillanatig harcoltam a szovjet hadsereg ellen, elég volt arra, hogy letartóztassanak. Próbáltak különböző dolgokat keresgélni körülöttem. Sikertelenül!

Édesanyám gondos ápolásának köszönhetően és a töméntelen pálinkának, amelyet gyógyszerként el kellett fogyasztanom, a súlyos fertőzésből kezdtem magamhoz térni. Édesapám kíséretében elindultam a Mária Terézia laktanyába, ahol jelentkeznem kellett. Földi Lajos százados fogadott (aki 1948-ban már tábornokként a katonapolitikai osztály vezetője), 1945-ben az őrzászlóalj parancsnoka volt. Apám tájékoztatta Földi százados urat, hogy lábadozó beteg vagyok, ezért is jött velem, és azt is elmondta, hogy az Andrássy út 60-ban voltam vizsgálati fogoly, ezért jelentkezem késedelmesen.

Földi százados azt javasolta, hogy vonuljak be, majd olyan beosztást ad, amelyet könnyedén elláthatok. Mint mondta: mégis csak jobb fegyverrel az oldalán jönni-menni manapság, amikor az ország színe-javát viszik az oroszok.

Bevonultam!

Vitéz Dálnoky Miklós Béla biztonsági őrségének lettem a parancsnoka. A vitézi címemnek köszönhetően talán megbízhatónak tartottak. Az eligazításnál azt mondta Kiss István százados úr:

- Fiúk, azért vannak itt, mert van olyan réteg, amelynek egyáltalán nem tetszik az, hogy az új debreceni kormány miniszterelnöke egy volt Horthysta vezérezredes. Merényletektől kell tartanunk.

A katonák válogatásánál - aki az őrség tagjai sorába került -, mindtől megkérdezték, hogy mi a polgári foglalkozása, milyenek a körülményei? Ha bemondta az illető, hogy pékmester vagyok, két segéddel dolgozom, három gyermekem van, már jó volt. Ha bemondta, hogy szerelő vagyok, nyolc segéddel dolgozom, már jó volt. A káderezés abból állt, hogy társadalmilag, erkölcsileg az illető megfelel-e a szolgálatra? Május 10-én, valamivel több mint egy hónapi szolgálat után leszereltem. Felajánlották, hogy hadnaggyá léptetnek, ha hivatásos katona maradok. Én nem akartam.

Nagyon érdekes emberekkel ismerkedtem meg, Vörös János kegyelmes úrral, aki akkor honvédelmi miniszter volt, és egy nagyszerű, derék emberrel, egy rendkívül kultúrált valakivel, aki 33 évesen került a kormányba, mint kultusz-miniszter, Teleki Gézával, a mártírhalált halt gróf Teleki Pálnak a fiával. Sajnos 78 éves korában meghalt. Balogh pátert, a mórahalmi plébánost is ott ismertem meg, de akkor még nem tudtam róla, hogy micsoda mocskos alak, csak később vált nyilvánvalóvá. Több történelmileg számon tartott figurát ismertem meg, akiket fel kellett kísérnem a miniszterelnök úrhoz.

- Tehát leszereltél?

- Leszereltem. A szüleim azt mondták, el kell mennem Pestről, ne legyek szem előtt. Lementem egyik nagynénémhez, Orosházára, ahol éppen ott működött a debreceni színház, Kőszegi Géza azonnal szerződtetett. Szegeden és a déli végeken nem voltak álló harcok, ez a vidék talán nem is volt annyira kirabolva, a körülményekhez képest jobb helyzet volt itt, mint az ország más vidékein. Volt ennivaló. Ez nagy dolog volt akkor! Az országban sok helyen éheztek az emberek. Az oroszok raboltak, fosztogattak és gyilkoltak. Orosházán aránylag nyugalom volt. Innen Szentesre mentünk, amely csapatösszevonási gócpont volt. Rengeteg orosz és román alakulat tartózkodott a városban, s annak köszönhető, hogy minden előadást zsúfolt nézőtér előtt játszottunk. Az orosz katonák a pénztárnál sokszor tízszeres árat fizettek, annyi pénzük volt. Később tudtuk meg, hogy saját pénznyomdájuk üzemelt. A színház normális helyárakkal árulta a jegyeket, nem felemelt áron. Amikor 50 pengő volt a jegy, akkor az orosz betett egy 500 pengőst, s nem várta meg, amíg a pénztárosnő visszaadja a visszajáró összeget. Kőszegi Géza igazgató rengeteget keresett és egy napon otthagyta a színházat.

Szentesen egy házban laktam Tarnay Jóskával, a színház rendezőjével és feleségével. A szentesi gimnázium igazgatójánál kaptunk szállást, aki szívesen látott bennünket, annál is inkább, mert így nem volt kitéve annak, hogy betelepítenek hozzá egy orosz vagy román társaságot.

Kőszegi Géza igazgató távozása után a társulat konzorciummá alakult és Tarnay Jóska rendező javaslatára engem bíztak meg a társulat vezetésével. Túl fiatal voltam a feladatra, mégis vállalnom kellett kollégáim kérésére, mert én könnyebben tudtam közlekedni, mint bármelyikük. Ugyanis a május 10-én kapott leszerelési jegyem feljogosított arra, hogy még egy évig viselhessem az egyenruhát, ez általános rendelkezés volt akkor, mert sok leszerelt katonának egyszerűen nem volt mibe átöltöznie, nem volt civil ruhája. Nekem volt civil ruhám, de utazásnál tanácsosabb volt uniformisba utaznom, kevésbé voltam kitéve a szovjet atrocitásoknak.

Előfordult az, hogy Szentesről Mezőtúron keresztül Szolnokra kellett mennem, de Mezőtúron egyszerűen csak a katonafogoly vonatok, meg az ágyúk mentek, ezért bementem a magyar katonai parancsnokhoz, egy főhadnagyhoz, jelentkeztem nála szabályosan, és kértem a segítségét, hogy eljuthassak Szolnokra. Odaintett egy katonát, hogy kísérd el a hadapród urat a vonathoz, és mond meg a masinisztának, hogy a kanyarban lassítson le, hogy a hadapród úr fel tudjon ugrani. Előnyt szerzett a mundér, főleg úgy, hogy én visszaéltem a helyzettel, és derékszíjjal, pisztolytáskával és pisztollyal viseltem az egyenruhát.

A konzorcium vezetője lettem, Tarnay Jóska engem javasolt. A főispáni, vagy alispáni, polgármesteri hivatalokba könnyebben eljutottam. Megbízható, komoly színházi szakember volt Tarnay Jóska, 40-45 éves lehetett, s biztatott, hogy nyugodtan vállaljam el, ő mellettem áll, csak az ő neve nem jól cseng, mert jobb oldalinak számított. Szeptember végén, vagy október elején hazajöttem Budapestre. Kőszegi Géza visszakerült a társulathoz, s az 1945-46-os évadot Debrecenben kezdték, az ismert nevek közül, Takács Margit, a pécsi színháznak sokáig primadonnája, s a férje, Szalma Lajos is.

Budapesten apámat, aki sohasem volt semmilyen pártnak a tagja, 1945-ben a Kisgazdapárttól felkérték, hogy egy szavazóurnánál a kisgazdapártnak a választási biztosa legyen. Apám azt mondta, hogy nagyon szívesen állok a rendelkezésükre, és a fiam is, és a vejem is bizonyára szívesen vállalják ezt. Így mind a hárman az 1945-ös választásokon a Kisgazdapárt megbízásából részt vettünk, noha egyikünk sem volt párttag.

1945 és 1949 között kétszer vagy háromszor behívott az Államvédelmi Osztály. Ugyanis rövid ideig, 1944. november közepétől 1944. december 18-ig Somorján szolgáltam, a VII. Tábori póthadosztály vezérkari főnökségénél, és érdeklődtek az ottani parancsnokaimról, de mindig elengedtek, mert semmiféle terhelőt nem mondtam velük kapcsolatban. Később aztán elkaptak és végig játszottam a Halál Színpadán.

- Hogyan?

- 1949 februárjában a győri színháznál vezető színészként működtem, akkor így nevezték, osztályozták a színészeket: vezető színész, összekötő színész, epizodista, segédszínész, karkötelezett segédszínész. A Színművészeti Kamara által voltak osztályozva a színházak, és a színészek. Jött egy utasítás, hogy üzemi bizottságot kell választani. Az volt talán a legjobb társulat életem során, akikkel együtt dolgoztam, értették a színházat, elsősorban Dajka Margitkát kell megemlítenem, akit én a legnagyobb, az évszázad egyik legnagyobb magyar színészének tartok. Pethes Ferenc, Sármássy Miklós, Zenthe Feri akkor még segédszínész volt, akkor emelték ki a karból, de már bontogatta erősen a szárnyát, látszott, hogy tehetséges ember. Barsi Béla is ott volt, Neményi Lilike, egyszóval egy kitűnő társulat. Sármássy Miklóssal és Pethes Ferivel összeültünk és megbeszéltük, hogyan válasszunk, mindenki párttag volt a színháznál, csak én és a feleségem nem.

- Mikor nősültél meg?

- 1948-ban, Győrben. A győri Káptalandombi Székesegyházban volt a templomi esküvő, Szolnokon meg a polgári esküvőnk, amelyen három polgármester vett részt, kettő tanúként, egyik pedig, aki összeadott bennünket. Az egyik sógorom főispáni titkár volt Szolnokon, dr. Serfőző János. Az egyházi esküvőn is összesen hárman voltak jelen, a papon kívül Dr. Sally László kanonok apát, és az apátnak a húga. Az apát urat 83 éves korában, 1948. augusztus 20. után letartóztatták és kivitték a Szovjetunióba, 15 évre ítélték. Káptalandombon gyönyörű kis palotája volt, Győrben a testvér húga, Dr. Vaszary Lászlóné kiadta a lakást nekünk, színészeknek, abban a reményben, hogy talán nem fogják tőlük elvenni, vagy nem tesznek be oda kommunistát.

- Miért Szolnokon tartottátok a polgári esküvőt?

- Szolnok mellett, Zagyvarékason volt apámnak egy kis birtoka, egy nagyon szép kis birtok, 20 hold, amibe én telepítettem annak idején, 1948 tavaszán-nyarán négy hold gyümölcsöst.

Visszatérve a választásra, megválasztottuk az üzemi bizottság tagjai sorába Barsi Bélát, aki később Kossuth-díjas lett. Sármássy Miklóst, aki a Pécsi Nemzeti Színháznál érdemes művész lett, Pethes Ferit, Göndör Jóska bácsit, Göndör Klárának az édesapját, aki nem lett ugyan Kossuth-díjas, de kitűnő színész volt, tehát olyan embereket, akik adott esetben tudják képviselni a társulatot. Akkor alakult ki az Üzemi Bizottság rendszere, de nem tudtuk, hogy mi lesz ennek a feladatköre. 1949 elején különböző falragaszok jelentek meg, hogy “a dolgozó nép most már maga választja a vezetőit”, s “a dolgozó nép legjobbjait az üzemi bizottságokba”. A győri színház 62 tagú társulata, ennek a felszólításnak maximálisan eleget tett. Kovács Gyula színész (Kovács Zsuzsinak az édesapja), akit hosszú Kovácsnak neveztek a szakmában, azt hiszem, ő lett az ötödik tagja ennek a bizottságnak.

Elküldtük szabályosan ezt a listát a szakszervezetnek, majd a szakszervezettől lejött két moszkvai ügynök, Szabados Piroska és Hajdú Alfréd, hírhedt kommunisták voltak, a legszélsőségesebb moszkvai ügynökök. Előadás alatt mindenkivel aláíratták, hogy tudomásul vesszük, hogy előadás után társulati ülés lesz. Lemaszkíroztunk, átöltöztünk és lementünk a nézőtérre előadás után, sajnos a feleségem nem volt ott, már akkor kisbabát várt, és itthon volt Budapesten. Az igazgató, meg a korelnök, Göndör Jóska bácsi, meg a két vendég, a szakszervezeti küldöttek, a színpadon foglaltak helyet. Mi meg a nézőtéren.

- Mi történt előadás után?

- Szabados Piroska mondott egy nagy beszédet, aminek a lényege az volt, hogy a szakszervezet csak úgy tudja megfelelő módon képviselni a színház érdekét, ha a színház bizalmat szavaz a szakszervezet által jelölt Üzemi Bizottságnak. Csak hát nem jelöltek a szavazás előtt senkit sem. Erre mindenki paff lett a kollegák közül, hogy miért van ez, itt egy rendes választás volt már. Erre elmondja, hogy kit javasol a szakszervezet: Gáti Vilmát, Szitányi Gabriellát, Fazekas Zsuzsát, és Lantos Editet.

Gáti Vilma színművészeti főiskolát végzett és egész élete során Kazimír Károlynak volt a titkárnője. A hatvanas évek végén Szitányi Gabriella egy Varga nevű bűntársával, aki a Nemzetközi Koncertiroda főigazgatója volt, fiatal lányokat láttak el táncosnői működési engedélyekkel, hogy olaszországi színházak revüiben, mint kartáncosok szerepelhessenek. Így tudták a lányok, és így tudta Trásy György, koreográfus is, aki a lányokat, mint tánctanár felkészítette a működési engedélyhez szükséges vizsgára. Csak akkor derült ki, amikor a szerencsétlen kislányok kiutaztak, hogy őket Szitányi Gabriella és Varga igazgató olasz bordélyházak részére “közvetítették ki”, még pedig kemény valutáért, az olasz maffiának. A bíróság Vargát 4 vagy 5 évre ítélte, Szitányi Gabriella - még a vizsgálat alatt - “gázrobbanás” következtében meghalt.

Fazekas Zsuzsa öngyilkos lett. Tehát pár év múlva ezek közül a színészek közül, akiket a szakszervezet javasolt, egyik sem volt a pályán.

Szabados Piroska beszédére az egész társulat felháborodással reagált. Valóságos forradalmi hangulat keletkezett. Az egyik kollegina, Péter Gizi előrement az orkesztert elválasztó karfához és az esernyőjével verni kezdte azt, annyira felbosszantotta Szabados Piroska beszéde.

A méregtől, a bosszúságtól mindenki ideges lett.

- Mi lett a színházi forradalom vége? - kérdem Szilágyi Lajost.

- Szabados Piroska feltette a szónoki kérdést, álljon fel valaki, egy személy, és mondja el, hogy mi a probléma? Akkor 24 éves voltam, a szüleim fiatalok, apám 52 éves, édesanyám 50. Budapesten az üzletünk úgy ment, ahogy akarták, másod osztályú vendéglő volt ugyan, de azonos a bevétele a nagy Bástya vendéglőével, tehát a 27 alkalmazottal dolgozó Bástya vendéglőnek annyi volt a bevétele, mint nálunk, ahol négy alkalmazott dolgozott.

A feleségem kisbabát várt, ő egyébként primadonna volt. Lánykori neve: Meggyesi Erzsi. Lényeg az, hogy minden oda tendált, azt játszottam a színházban, amit akartam. Az igazgatóval, Putnik Bálinttal (Nagyváradról jött át, kitűnő magyar ember volt, pár éve, hogy meghalt, 90 éves korában.) nagyon jó barátságban voltam. Akkoriban úgy nézték az igazgatók a színészt, hogy kire jön be a közönség. Rájött arra, hogy én vonzom a közönséget.

Kezdtek kiabálni a kollégák:

- Lali, állj fel és válaszolj!

Erre őrült fejjel felálltam és elmondtam a következőket:

- Azt hirdetik, hogy a legjobbakat oda, amihez értenek, az üzemi bizottságba is, mi ennek a felhívásnak tettünk eleget, elhittük, amit propagálnak, tisztességgel megválasztottuk a szakembereket, maguk pedig ezt egyáltalán nem veszik figyelembe, ránk erőszakolnak a maguk szája íze szerinti üzemi bizottságot.

- Vilma, légy szíves állj fel! - bocsánatot kérek -, de mióta vagy te színész?

- Tavaly végeztem a színi akadémián.

- Gabika, mióta vagy te színésznő? - kérdeztem Szitányi Gabriellát.

- Két éve.

- És mit végeztél?

- Filmiparit.

- Mit játszottál?

Győrben szeptember végén indult a szezon, s ezek februárig vagy márciusig semmit sem játszottak! Én azok közé a színészek közé tartoztam, akik nagypéntek kivételével, Szegeden és minden színháznál, mindennap színpadon voltam. Nem voltunk sétáló színészek sem én, sem a feleségem. Minden darabban, Szegeden 30 valahány darab került bemutatásra az 1943-44-es szezonban, amikor kezdtem a pályát. Még betettek a Pillangó kisasszony című operába is. Dr. Dalnoky Viktor vezetésével operarészleg működött, és betettek egy mondatra, “Köszönöm uram”, ennyi volt az összes szövegem, de benne voltam abban is.

Én ezeket a lányokat a pályára alkalmatlannak és tapasztalatlannak tartottam és a sors engem igazolt, mert semmi közük nem volt a pályához.

Hajnali fél háromkor lett vége a 11 órakor kezdődött társulati ülésnek. Miközben Szabados Piroska állandóan elvtársozott, de amikor harmadszor, vagy negyedszer mondta, hogy elvtárs, figyelmeztettem, hogy nem vagyok az elvtársa, miután nem vagyok semmilyen pártnak a tagja.

- Mondja Szilágyi úr, vagy kolléga úr, miért nem tudunk mi közös nevezőre jutni? - támadt nekem.

- Azért nem, feleltem, mert ön mögött egy hatalmas erő áll, mögöttem pedig hatvan vidéki színész.

- Mi az a hatalmas erő? - kérdezte.

- A szovjet hadsereg - válaszoltam.

Ez 1949. március 30-án volt. Áprilisban kaptam egy levelet apámtól, hogy keresett az ÁVÓ, s mondta nekik, hogy Győrben vagyok. Azt kérik, ha Pesten jársz, keresd fel őket!

Kaposvárnak nem volt állandó színháza, Győré volt Kaposvár, ez annyit jelentett, hogy áprilisban felkerekedett a győri színház, és áttette székhelyét Kaposvárra. A feleségem egyre előrehaladottabb állapotba került, hatodik hónapban járt, és mondtam az igazgatónak:

- Bálint bátyám, haza szeretnék szaladni, 1-2 napra.

Mutattam neki az apám levelét. Ott volt az irodában akkor Beleznay-Unger István, a debreceni színház utolsó magánigazgatója, amikor ezt a levelet mutattam. Neki is volt valami zűrje az Államvédelmi Hatósággal.

- Fiam, menj haza, a Búcsú Keringővel kezdünk, a premierre gyere vissza!

Évad közepén Győrben bemutattuk Ibsen: Peer Gynt-jét. Ezzel a darabbal elsőéves színészként találkoztam először, Szegeden. Ladányi Ferenc játszotta a címszerepet, még pedig kitűnően. Én mellette több, kisebb, nagyobb szerepet játszottam, s már akkor 1943-ban elhatároztam, hogy én ezt a szerepet megtanulom és egyszer még eljátszom életem során. Megtanultam, s vártam a lehetőségét annak, hogy eljátszhassam. Ez volt a vágyam, az álmom. Az 1948 őszén Győrben bemutatott Peer Gynt előadáson szintén több szerepet játszottam, de nem a címszerepet. Az igazgatómmal, Putnik Bálinttal történt beszélgetés során elmondtam, a szerepálmom a Peer Gynt. Bálint megkérte Sármássy Miklóst, aki ott rendezőként tevékenykedett, hogy foglalkozzon velem a Peer Gynt ügyben. Bár 24 éves voltam akkor, de Sármássy szerint eléggé érett a szerep eljátszására. Putnik közölte velem, hogy Kaposváron eljátszhatom a Peert. Abban a hitben voltam, hogy a kaposvári nyári állomáson már én játszom a címszerepet, kevés próbával el tudtam volna játszani, hiszen a szerepálmom volt.