EURÓPA KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST, 2026www.alexandra.hu ⋅ www.moobius.hu
www.europakiado.hu

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Edith Sheffer: Asperger’s Children. The Origins of Autism in Nazi Vienna.

WW. Norton & Company, 2018, New York

Copyright © Edith Sheffer, 2018

Hungarian translation © Frank Orsolya, 2019

Fiamnak, Ericnek

Bevezetés

Miben különbözik egy légy egy pillangótól?

– A pillangó nem a szobában kel ki, mint a légy – felelte Harro. Ez volt a mai intelligenciateszt. Harro úgy döntött, a legyekről akar beszélni.

Egészen máshogy fejlődnek. Az anyalégy rengeteg petét rak a padló réseibe, aztán egypár nappal később előmásznak a lárvák. Egyszer olvastam erről egy olyan könyvben, ahol a padló is beszélni tudott, máig is megszakadok a nevetéstől, ha rágondolok: nicsak, mi kukucskál ki ebből a kis dézsából? Egy óriási fej, egy icipici test és egy ormány, pont mint egy elefánté? Egynéhány nappal később bebábozódnak, aztán egyszer csak, hipp-hopp, kimászik a sok aranyos kis legyecske.

Harro meg a többi gyerek is szobában nőtt föl, bebábozódva a bécsi egyetem gyerekklinikájához tartozó Hans Asperger vezette Gyógyító-Nevelő Klinikán. Ők is kilógtak a többiek közül, mint a furcsább alakú lárvák. A Harmadik Birodalom nem tűrte meg azokat a jellegzetességeket, amik megkülönböztették őket a többiektől, így orvosok és nővérek hada dolgozott az ilyen gyerekek fejlesztésén. Aspergernek az volt az álláspontja, hogy kellő „megértéssel, szeretettel és útmutatással” elérhető, hogy ezek a gyerekek is megtalálják „helyüket a társadalmi közösség szerves egységében”.

Asperger azt hangoztatta, hogy a kezelésében álló gyerekek sajátosságai értékes tulajdonságok, és a kezelésüket egyéni igényeikre szabta. Holisztikus megközelítést alkalmazott. A Widerhofer Pavilon elegáns és nyitott épületében egy sor tevékenységben részt vehettek a kis páciensek a sporttól a színjátszáson át a muzsikálásig. Asperger közöttük ült, hórihorgas alakja meghajolt, hogy azonos szemmagasságba kerüljön a kicsinyekkel, és így kapcsolódni tudjon hozzájuk. Éles tekintetével minden viselkedési sajátosságot megfigyelt és feljegyzett posztdoktori disszertációja céljaira. Harro példája esettanulmányként szolgált az új diagnosztikus kategória – az autisztikus pszichopátia – alátámasztására. A kisfiút az iskolája utalta be Asperger Gyógyító-Nevelő Klinikájára megfigyelés és elbírálás céljából. Az iskola jelentésében leírta, hogy ez a nyolc és fél éves fiúcska engedetlennek bizonyult, visszabeszél, nem végzi el a házi feladatát, és állandóan arra panaszkodik, hogy a tanórák „túlságosan ostobák”. Az osztálytársai rendszeresen kinevetik, ő pedig apró-cseprő ügyek miatt is verekedésbe keveredik más fiúkkal, sérüléseket is okozva. Még azt is leírták, hogy Harro állítólag négykézláb mászkált óra alatt, sőt: „homoszexuális cselekményeket” hajtott végre. A tanárai állították, hogy a fiú jó eredményeket tudna elérni, „ha akarna”. Egyelőre azonban minden tárgyból megbukott, és épp évet ismétel.

A kisfiút nehéz volt vizsgálni, általában nem működött együtt, és a hagyományos feladatokat nem is tudta megoldani. Egyes területeken azonban az életkorát meghaladó képességeket mutatott. A számtanban például egyéni utakon jutott el a helyes megoldáshoz. Mennyi 47-ből 15? – szólt a kérdés. 32, mert „vagy hozzáadunk a kisebbítendőhöz is hármat és a kivonandóhoz is hármat, vagy előbb elveszek belőle hetet és aztán még nyolcat”. Asperger úgy látta, az ilyen „kivételes eredetiség” számos fiúnál „különleges képességekről” tanúskodik. A baj ott van – vélekedett –, hogy a gyerekből hiányzik a társas kapcsolatok iránti érzék. Asperger beszámolója szerint Harro a közösségben is a maga útját járja, és „nem jut el odáig, hogy melegséget, bizalmat vagy vidámságot mutasson” a többiek iránt. Harro valóban ellenállást mutatott „a mindennapi élet fontos társas szokásaival” szemben. Nem játszott a többi gyerekkel, inkább közönyösen, egy sarokba félrehúzódva, olvasással töltötte az időt. Ha valaki viccelt vele, Asperger szerint Harro „a humorérzék teljes hiányáról” tett tanúbizonyságot. A tekintetében „elveszettség” tükröződött, mimikája és gesztikulációja szegényes, sivár benyomást keltett. Asperger arra a következtetésre jutott, hogy Harro „autisztikus pszichopátia” jeleit mutatja. Az intelligenciájának köszönhetően azonban a kisfiú az „autisztikus skála” kedvezőbb végén helyezkedik el. Ez azt jelenti, hogy van esélye a javulásra és arra, hogy beilleszkedjék a társadalomba. Harrót és a hozzá hasonló gyerekeket meg lehet tanítani a „társadalmi integrációra”, és bizonyos szakterületeken belül „a társadalom értékes tagjai” válhatnak belőlük. Ezeknek a kiváló adottságú gyerekeknek arra van szükségük – írta Asperger –, hogy személyre szabott gondozásban részesüljenek, amely elősegíti a kognitív és érzelmi fejlődésüket. Együttérzett a gyerekekkel a küzdelmeikben, szószólója lett a kibontakozásuknak, és képes volt üdvözölni az egyediségüket.

Aspergerről ma is ez a jótékony kép él a köztudatban. Ez azonban csak a munkássága egyik oldalát tükrözi. Kétségkívül támogatta azokat a gyerekeket, akiket fejleszthetőnek ítélt, és védelmére kelt fogyatékaiknak; azokról azonban, akiket súlyosabban sérültnek ítélt, jóval lemondóbban nyilatkozott. Márpedig a Harmadik Birodalomban egy-egy ilyen kijelentés az érintett életét fenyegethette. Asperger egyes kijelentései tehát a szó szoros értelmében halálos ítéletnek tekinthetők.

Harro ugyan sikeresen megfelelt az Asperger felállította vizsgán, de az „autisztikus pszichopátia” címkével a valósnál alacsonyabbra taksálta a fiú képességeit. Asperger azt állította, az autista gyerekek „nem ebbe a világba valók”, olyanok, mintha „az égből pottyantak volna ide” – de Harro egyáltalán nem pottyant sehonnan. Egyszerűen a maga útját járta, mint a légy, amelyről beszélgettek. Ahogy ő maga magyarázta: „A légy sokkal ügyesebb, és föl tud mászni a síkos üvegen, és a falon is föl tud menni… Tegnap is láttam, hogy icipici karmai vannak a lábán, és annak a végén pindurka kampók, és amikor úgy érzi, hogy le fog csúszni, akkor azokkal a kampókkal megkapaszkodik.”

Ez a történet azonban nem egyetlen kisfiúról szól. És nem is azokról a szerencsésekről, akik Asperger skálájának a kedvezőbb végén helyezkedtek el. Ez a könyv arról a sok-sok gyerekről szól, akiknek a Harmadik Birodalom diagnózisterrorjával kellett szembenézniük, és arról, hogy a náci pszichiátria hogyan ítélte meg az elméjüket és határozott a sorsuk felől. A diagnózis olyasvalami, ami tükrözi egy társadalom főbb értékeit, gondjait és reményeit. A könyv lépésről lépésre tárja föl azt az embertelen miliőt, amelyben az autizmus fogalma kialakult, és ennek során azt is láthatóvá teszi, hogy amit ma egyedi gondolatnak képzelünk, valójában hogyan gyökerezett abban a közösségben, amely létrehozta. Asperger „autisztikus pszichopátia” diagnózisa a Harmadik Birodalom értékrendje és intézményei talajáról indult útjára.

Az autizmus kifejezést Eugen Bleuler svájci pszichiáter vezette be, és azokat a szkizofrén betegeket jellemezte vele, akik a jelek szerint elvesztették kapcsolatukat a külvilággal. Hans Asperger és szintén ausztriai születésű kollégája, Leo Kanner vezette be elsőként az orvosi gyakorlatba az autizmust önálló diagnózisként a társas visszahúzódás bizonyos jellegzetességeinek megnevezésére. Mások is leírtak hasonló gyermekeket, de a jellemzésükben szkizoidként utaltak rájuk. Az évek során számos pszichiáter figyelmét megragadták azok a kicsinyek, akik a megfigyelések szerint elszigetelték magukat a külvilágtól és a többi embertől, de jelölésükre más és más szakkifejezést vettek igénybe.1

Kanner, aki ekkor már az egyesült államokbeli Johns Hopkins Egyetemen működött (ahol egy idő után már az amerikai gyermekpszichiátria atyjának tekintik majd), 1943-ban jelentette meg az autizmusról szóló tanulmányát Az affektív kapcsolódás autisztikus zavarai címmel (Autistic Disturbances of Affective Contact). Ugyanebben az évben Asperger Bécsben benyújtotta habilitációs értekezését Gyermekkori „autisztikus pszichopátia” (The ’Autistic Psychopaths’ in Childhood) címmel, amelyet 1944-ben jelentetett meg. Kanner olyan gyerekeket ír le, akiket egymáshoz meglehetősen hasonlónak tartott. Társas és érzelmi szempontból visszahúzódónak látta őket, és elmondta, hogy nagy hangsúlyt helyeznek a tárgyakra és a rituálékra, ismétlődő viselkedések jellemzik őket, keveset vagy egyáltalán nem beszélnek, és súlyos kognitív károsodásoktól szenvednek. Ezt ma az autizmus klasszikus erős formájának vagy Kanner-szindrómának nevezzük. Az Egyesült Államokban a szakemberek évtizedeken át ezt a definíciót követték. Az autizmus viszonylag ritkán megjelenő diagnózis volt: 1975-ben ötezerből egy esetben fordult elő.

Az Asperger-féle autizmusdiagnózis jóval tágabb kategória volt, és lefedte azokat az eseteket is, amelyekben sokkal enyhébb akadályoztatást látott – így például olyan gyerekekre is kiterjedt, akik folyékonyan beszéltek, és normál iskolába járhattak. Asperger diagnosztikus kategóriája évtizedekre feledésbe merült, mígnem egy vezető brit pszichiáter, Lorna Wing ráakadt Asperger 1944-es dolgozatára, és 1981-ben Asperger-szindróma néven ismertté tette az ott leírt diagnózist. A gondolat értő visszhangra talált pszichiátriai körökben, és 1994-ben az Amerikai Pszichiátriai Társaság (American Psychiatric Association) már szerepeltette a DMS–IV-ként ismert híres diagnosztikai kézikönyvében (Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders). Mivel Asperger-szindróma alatt egyre inkább az úgynevezett „magasan funkcionáló” autistákat kezdték érteni, az Amerikai Pszichiátriai Társaság a 2013-ban megjelenő DMS–V-ből már elhagyta a kategóriát, és áthelyezte az általánosabb „autizmus spektrumzavar” diagnózis alá. A nemzetközi köztudatban azonban az Asperger-szindróma különálló diagnózis maradt, amely az Egészségügyi Világszervezet (World Health Organization) elismert kézikönyvében, a Betegségek Nemzetközi Osztályozása (International Classification of Diseases) tizedik kiadásában (BNO–10) is így szerepel.

Asperger munkásságának fényében az 1990-es évek során radikálisan átalakult az autizmusról alkotott képünk. A pszichiáterek ma már ún. spektrumbetegségnek tekintik, amelybe különböző súlyossági fokú betegséggel élő gyerekeket egyaránt besorolnak. Kanner eredeti elgondolása helyébe – amely súlyosan fogyatékos, beszédkészségükben és társas képességeikben korlátozott személyeket láttatott – olyan személyiségképet állított, amelybe a kissé különc vagy szégyenlős matekzsenik is könnyedén belefértek.

Az autizmus spektrumzavarral diagnosztizáltak száma hirtelen az egekig ugrott. Míg a növekedés mögött álló orvosi, genetikai és környezeti okokról máig is élénk vita dúl, abban a legtöbben egyetértenek, hogy az emelkedés egy része a diagnosztikai kritériumok bővülésének tudható be. Az Amerikai Betegségmegelőző és Gyógyító Központok (United States Centers for Disease Control and Prevention, CDC) szerint az autizmus spektrumzavarral diagnosztizált gyerekek száma az 1985-ös arányról (2500 gyermekből 1) 1995-re jelentősen megemelkedett: ekkor már 500 gyerekből 1 volt az arány. Ahogyan Asperger munkássága egyre szélesebb körben ismertté vált, úgy emelkedett a diagnózisok aránya is: 2002-ben minden 150. gyermekre, 2016-ban pedig már átlagosan minden 68. gyermekre mondták ki a diagnózist. A szakértők ezt az emelkedést részben azzal magyarázzák, hogy a gyerekek fejlődési problémáit egyre érzékenyebben és pontosabban észleljük, másfelől a tünetszám valós emelkedésének tudják be.

Az Amerikai Pszichiátriai Társaság autizmus spektrumzavart definiáló kritériumai mindmáig megőrizték a hét évtizeddel ezelőtt előterjesztett gondolatok, sőt nyelvezet utóízét, annak ellenére, hogy a kritériumokat több száz pszichiáter közös munkájával alakították ki. Amint Asperger 1944-ben írta, „az autisták legsúlyosabb nehézsége abban áll, hogy a társas kapcsolataik korlátozottak”. A DSM–V-ben az egyik alapvető kritérium „a társas érintkezés és kommunikáció maradandó hiányosságai”. Aspergernél az autisztikus pszichopátia definíciójának részét képezi „az én beszűkülése és a környezethez fűződő kapcsolat elsivárosodása”, míg a DSM egy további kritériuma úgy szól: „beszűkült, ismétlődő viselkedésmintázatok, érdeklődési terület és tevékenységek.”

Mivel Asperger munkássága nyomán megtanultuk tágabb perspektívában látni az autizmusspektrumot, sokan olyasvalakit tisztelnek benne, aki felismerte és magasztalta a gyerekek sokféleségét. Gyakran ábrázolják az ún. neurodiverzitás úttörőjeként. Tagadhatatlan, hogy amikor és ahogyan Lorna Wing közismertté tette Asperger 1944-es dolgozatát, az valóban az egyéni különbségek tiszteletben tartása felé tolta el a közgondolkodást. Ma azonban azt is közelebbről meg kell vizsgálnunk, valójában mit írt és hogyan cselekedett Asperger annak a náci pszichiátriának és miliőnek a befolyása alatt, amelyben élt.

Ennek a történetnek nem az a célja, hogy bármely konkrét személyt megvádoljon, vagy hogy aláássa a neurodiverzitást övező pozitív diszkurzust, amelyet Asperger munkássága ihletett. Inkább afféle óvatosságra intő tanmeséül kíván szolgálni a neurodiverzitás érdekében, miközben rámutat, hogy egy-egy diagnosztikai kategóriát milyen mértékben befolyásolnak a különféle társadalmi és politikai erők, illetve hogy mennyire nehéz ezeket tetten érni és harcolni ellenük.

Aspergert gyakran festik le együttérző és haladó gondolkodású emberként, aki a Harmadik Birodalom idején is elmélyült kutatásokat folytatott és ellenezte a nácizmust. Hithű katolikus volt, és nem lépett be a Náci Pártba. Asperger arról is híres, hogy fogyatékos gyerekeket mentett meg a náci üldözéstől. Sokan úgy tudják, hogy hangsúlyozta a gondjaira bízott gyerekek különleges képességeit és azt, hogy potenciálisan milyen értéket képviselhetnek az állam számára egyes műszaki munkakörökben, mert így remélte megvédeni őket a náci „eutanáziaprogramtól”. E szerint a látásmód szerint Asperger afféle pszichiátriai Schindler-listának használta az autizmusdiagnózist. A Harmadik Birodalom összeomlása után maga Asperger azt állította, hogy ellenállt a rendszerrel szemben, és az életét kockáztatta azért, hogy megmentse a gyerekeket a náci megsemmisítő gépezettől.

Levéltári adatok azonban másra engednek következtetni. Akták tanúsítják, hogy Asperger számos szinten aktív részese volt a bécsi gyermekgyilkos gépezetnek. Közeli munkatársi viszonyban állt a bécsi gyermekeutanázia-rendszer vezetőivel, és a náci államgépezetben betöltött különféle szerepei révén több tucat gyereket küldött a Spiegelgrund gyermekintézménybe, amely a gyermekmegsemmisítés bécsi központjaként működött.

Nehéz összeegyeztetni Aspergernek a gyerekeutanázia-programban játszott szerepét a sérült gyerekek iránti közismert együttérzésével. Márpedig mindkettőt dokumentumok bizonyítják. Ha mélyebbre ássuk magunkat Asperger munkásságába és cselekedeteibe, kétarcú jelenség bontakozik ki előttünk. Azt látjuk, hogy különbséget tett a gyógyíthatónak tekintett fiatalok között, akiket alkalmasnak tartott arra, hogy „beilleszkedjenek a társadalomba”, és azok között, akiket gyógyíthatatlannak vélt. Míg az ígéretesnek tűnő gyerekeknek intenzív és személyre szabott kezelést kínált, a súlyosabban sérülteket könyörtelenül intézetbe záratta, vagy akár a Spigelgrundba utalta. De nem ő volt az egyetlen. A náci egészségügyben dolgozó idősebb és rangosabb kollégái hasonlóképpen irgalmas hozzáállást mutattak és elsőrangú kezelést írtak elő azoknak a gyerekeknek, akiknek még hasznát veheti a Harmadik Birodalom, és megsemmisítést azoknak, akik számára nem láttak reményt.

Asperger cselekedeteinek kétarcúsága a nácizmus egészének kétarcúságára is rámutat. A Birodalom elszánt igyekezete, hogy az emberiség arculatát átformálja, egyesek számára gyógykezelést, másoknak megsemmisítést jelentett. A fogyatékuk természetének függvényében egyeseket alapos kiképzéssel el tudtak juttatni odáig, hogy a náci birodalom standardjainak megfeleljenek, másokat egyszerűen kiiktattak.

Nem sok kellett ahhoz, hogy újabb csoportokat jelöljenek ki az üldözés és pusztítás célpontjául, hiszen a Birodalom lakossága hajlamos volt állandóan változó és alakuló címkéket kitalálni és forgalomba hozni ahelyett, hogy valamilyen arctalan és maradandó szabálygyűjteményhez tartották volna magukat; így az idők során afféle gumikategóriák jöttek létre, amelyeket kedvükre gyúrhattak át meg át. Ebben a diagnózisterrorban egyes fogyatékkal élőket inkább átformáltak, hogy megfeleljenek a náci mércének, ahelyett hogy kiiktatták volna őket. Míg azokra a zsidókra, akiknek minden felmenője zsidó volt, a legrosszabb sors várt, egyes szláv örökséggel rendelkező személyeket germanizálni lehetett, a „munkakerülőket” pedig meg lehet tanítani dolgozni. Hasonlóképp Asperger szemszögéből azokat, akik az autizmus „kedvezőbb” zónájába estek, esetleg meg lehet tanítani „beilleszkedni a társadalomba”, sőt akár „különleges képességeket” is tulajdoníthattak nekik.

A Harmadik Birodalom homogén nemzeti közösséget akart létrehozni, ami azt jelentette, hogy bizonyos embereket beemeltek vagy bevontak, egyesítettek vagy sokasodásra ösztönöztek, míg másokat kíméletlenül kizártak. Az államtest megtisztítását célzó törekvések vezettek a holokauszthoz, amely során, az emberiség legnagyobb tömeggyilkossága keretében több mint hatmillió zsidót gyilkoltak meg; illetve számos más intézményesített népirtási programhoz is. A Birodalom nevében elpusztítottak több mint kétszázezer fogyatékosnak tekintett embert, 220 000 „cigányt” (romát és szintót), illetve a kelet-európai és szovjet lakosság hatalmas tömbjeit, köztük 3,3 millió szovjet hadifoglyot.

A náci birodalom tisztségviselői a deportálásra ítélt embereket az etnikai tisztaság tudományosnak szánt szempontja szerint osztályozták, ennek megfelelően bélyegeztek problémásnak minden olyan vonást, amely alacsonyabb rendű származás bizonyítékának vagy fiziológiai jegyének volt tekinthető. Mivel a rendszer biológiai alapon értelmezte az odatartozás és kirekesztés kérdéseit, egyes történészek „faji államnak” nevezik a Harmadik Birodalmat. Tény, hogy a rassz szerinti hovatartozás fontos szervezőelv volt a náci rendszerben. De ugyanez a kifejezés azt is sugallja, hogy a náci kategóriák és programok pontosabban meghatározottak voltak, mint amilyennek valójában bizonyultak.

A realitás azt mutatja, hogy a nemkívánatos állampolgárok kiiktatása próba-szerencse alapon történt. A definíciók rugalmasak voltak, az irányelvek pedig gyakran változtak az idő múlása, a helyszín és a szereplők függvényében. Még a zsidóságra is – amely tűnhet egyértelmű kategóriának – meglehetősen bonyolult kritériumok vonatkoztak az 1935-ös nürnbergi törvények értelmében, valamint később, a Mischlinge, azaz a félvér zsidók sorsára vonatkozó vitákban. A biológiailag alacsonyabb rendű egyének számában is nehezen egyeztek meg az illetékesek, a becslések egy- és tizenhárommillió között mozogtak, amely utóbbi azt jelentené, hogy minden ötödik német állampolgár érintett volt. Ugyancsak véletlenszerűen azonosították és üldözték azokat, akiket nem lehetett egészséges árjáknak tekinteni: az „antiszociálisakat”, a „munkakerülőket” (mint pl. bűnözők, munkanélküliek, hajléktalanok, alkoholisták, prostituáltak), a homoszexuális férfiakat, a politikai másként gondolkodókat (különös tekintettel a kommunistákra és szocialistákra) vagy a vallási elhajlókat (mint pl. Jehova tanúit). A letartóztatást, deportálást és halált elrendelő parancs sokszor attól függhetett, hogy egyes egyének vagy intézmények milyen egyedi osztályozást alkalmaznak.

Ez a könyv újfajta perspektívából: diagnózisrezsimként tekint a Harmadik Birodalomra. Az államnak rögeszméjévé vált, hogy különféle kategóriákba sorolja az embereket, osztályozva őket rassz, politikai meggyőződés, szexuális irányultság, büntetett előélet, örökletes vonások és biológiai defektusok szempontjából. Ezek a címkék aztán kiindulópontként szolgáltak az egyén üldöztetéséhez és elpusztításához. Így bár a nemzetiszocializmust általában erőszakos megnyilvánulásainak tükrében tekintjük, ha az ok-okozati láncot visszakövetjük a kezdetekig, hamar meglátjuk, hogy ezek a megnyilvánulások egy korábbi diagnosztizáló aktusból indultak ki. A náci eugenikát fogták igába, hogy újradefiniálja, mit jelent embernek lenni. Ezt követően a különféle defektusok katalogizálásával szabad kezet kapott az állami szintű üldözés és gyilkolás.

A Harmadik Birodalom különös figyelmet fordított az emberi elmére. Legalább harminc olyan pszichiátriai és neurológiai diagnózist használunk mind a mai napig, amelyet a náci korszakban élt orvosok neveztek el. Mivel pedig a mentális egészség számos tényezőtől függ a genetikától kezdve az egészségen és a családi állapoton keresztül a társadalmi státusig vagy az illető neméig, az emberi elme a náci eugenika gyújtópontjában állt. A neuropszichiáterek minden más szakmai csoportnál hangsúlyosabb szerepet játszottak a társadalom orvosi szempontú „megtisztításában”, a kényszerivartalanítás bevezetésében, az embereken végzett kísérletekben és a fogyatékosnak ítélt személyek elpusztításában.

A náci pszichiátria a gyerekek megfigyelésében és kezelésében is totalizáló megközelítést alkalmazott. Ahhoz, hogy ne csak a gyermekek egyes különálló tüneteit, hanem teljes karakterét is megismerhessék, a pszichiátereknek mindent tudniuk kellett viselkedésükről és személyiségükről. Ez azt jelentette, hogy a lehető legközelebbről és legrészletesebben figyelték a gyerekeket és a fiatalokat, az átlagostól való legkisebb eltérést is jegyezték, és ez újabb diagnosztikus kategóriák keletkezésének is teret adott.

Na de mit is diagnosztizáltak valójában? Asperger köreiben az tartozhatott a nemzetközösséghez (Volksgemeinschaft), aki mind faji hovatartozás, mind fiziológiai állapot tekintetében megfelelt. Ez azonban nem volt elég: közösségi szellemet is mutatni kellett – hinni a csoportban, és azzal összhangban viselkedni. A német Volk, a német emberek életereje hitük szerint attól függött, hogy az egyes egyének érzik-e ezt az érzést. A társadalmi összetartás iránti rögeszmés igény még érthetőbbé teszi a nácizmus mélyén meghúzódó fasizmust.

Mivel a nemzettest iránti hűség kiemelkedő szerepet játszott a Harmadik Birodalomban, a kollektív érzület a náci eugenika fontos elemét képezte. A társas szellem éppúgy az üldözés bázisául szolgáló kategória lett, mint a faj, a politika, a vallás, a nemi irányultság, a büntetett előélet vagy a fiziológia. Asperger és idősebb kollégái a Gemüt szót használták ennek a gondolatnak a megragadására. A Gemüt a 18. században azt jelentette, „lélek”, a náci gyereklélektanban azonban már a társas kötődésre való képességet jelölték vele. A Gemüt nélkülözhetetlen volt ahhoz, hogy az egyén kapcsolódni tudjon a közösséghez, ami pedig a fasiszta életérzéstől megkívánt kulcsfontosságú komponens. A náci pszichiáterek diagnózisokat kezdtek osztogatni azoknak a gyerekeknek, akik a megítélésük szerint elégtelen Gemüt érzületet mutattak, azaz gyengébb társas kapcsolatokat hoztak létre, és nem feleltek meg a kollektivista elvárásoknak. Számos, az autizmushoz hasonló diagnosztikai kategóriát alkottak, mint pl. a Gemütsarm (azaz Gemüt-hiányos), jóval azelőtt, hogy maga Asperger 1944-ben leírta volna az autisztikus pszichopátiát – amelyet ő maga is a Gemüt defektusaként fogalmazott meg.

Asperger munkásságának történetét vizsgálva szembesülünk azzal, mennyire egyedi és rugalmas módon definiáltak újfajta defektusokat a Harmadik Birodalom diagnosztikai rezsimjében. A diagnózisrezsim gondolata segítségével a náci államot most nem a népirtás szűk objektívjén át, hanem a fejleszthetőség tágabb blendéjén keresztül szemléljük. A Harmadik Birodalom gondolkodásának mélyrétegeiben az emberiség folyamatos elemzését, értékelését és jobbításán való töprengést találunk. A faji és fizikai ideálokon túl a nácizmus arról szólt, hogy az emberek hogyan gondolkodnak és éreznek. Mentális és érzelmi normákat érvényesítettek egy mintaszerű személyiség képétől vezetve.

Míg az orvostudomány és a pszichiátria a világ más tájain ebben az időben egy irányba tartott, a Reich diagnosztikai rezsimje a halál árnyékában működött, sőt: a halál a szóba jövő kezelési módok között szerepelt. Az egyre sokasodó diagnózisok radikalizálódása oda vezetett, hogy elpusztították azokat, akiket nem ítéltek alkalmasnak rá, hogy a Volk tagjai legyenek, és mint ilyet, „életre érdemtelen élet”-nek bélyegeztek. Ezt nevezték eutanáziának, bár a kifejezés használata itt pontatlan: a program során elpusztított emberek zöme fizikailag egészséges volt, nem halálos beteg, és fájdalmaktól sem szenvedtek. Egyszerűen gyengeelméjűnek tekintették őket. Sok gyereket viselkedéssel vagy társas kapcsolatokkal összefüggő okokból vettek célkeresztbe, különösen a bécsi Spiegelgrundon, ahová Asperger és kollégái utalták a gyerekeket. A náci pszichiátria szerint a gyerekeknek szófogadást, „taníthatóságot” és „munkabírást” kellett mutatniuk ahhoz, hogy közösségi beilleszkedésre alkalmasnak (Gemeinschaftsfähigkeit) ítéljék őket. Családi, társadalmi és osztályszempontok is szerepet játszottak. Nagyobb eséllyel halt meg az a kisgyerek, aki házasságon kívül született, akinek az apja távol tartózkodott vagy az édesanyjáról gyanították, hogy nem tud megbirkózni a feladattal, például mert több gyermeke is volt. Más szóval a gyermekeutanázia-program orvosi síkra vetítette a társas kapcsolatokat és eugenikai kritériummá züllesztett egy sor, az emberek társas életével kapcsolatos kérdést.

A gyermekgyilkosság volt az első intézményesített tömeggyilkosság a Reich uralma alatt. Félúton helyezkedett el a fajvédő tisztogatási intézkedések – mint pl. az „örökletesen betegek” terméketlenné tétele – és a tömeges népirtás között. A gyermekeutanáziát a német egészségügyi ellátórendszer törvényes és maradandó elemének szánták, szemben a többi tömeges mészárlással, amelyekre később került sor. Például a felnőtteutanázia, amely 1941-ig a T4 program keretében (nevét a székhelyéül szolgáló berlini címről, a Tiergartenstrasse 4.-ről kapta), azt követően pedig nem hivatalos formában folyt, jóval önkényesebb folyamat volt, amelynek több mint kétszázezer ember esett áldozatul. A gyermekeutanázia ezzel szemben az egyes esetek hosszas megfigyelésével és mérlegelésével járt. A program jóval kisebb létszámú volt, becslések szerint 5–10 000 gyermek halálát okozta, köztük azon 789 gyermekét, akiket a Spiegelgrundon, a Reich második legnagyobb gyermekgyilkos intézményében pusztítottak el.

A gyerekeutanázia-program bepillantást enged a tömeggyilkosság sajátosan bensőséges vonatkozásaiba. Az orvosok személyesen vizsgálták meg a gyerekeket, akiket aztán halálra ítéltek. Az ápolónők saját kezükkel adtak enni és húztak tiszta ágyneműt azoknak a gyerekeknek, akiket később maguk küldtek a halálba. Névről ismerték őket, a hangjukat, arcukat, személyiségüket. A gyerekeket általában a saját ágyukban pusztították el. A halál lassan és fájdalmasan állt be, mivel az áldozatokat előbb éheztették vagy barbiturát-túladagolásban részesítették, mígnem a kicsik végül megbetegedtek, legyengültek és meghaltak – a halál közvetlen oka a legtöbb esetben tüdőgyulladás volt. A náci tömegmészárlásokról szóló narratívák általában külön kezelik azt, ahogyan a nácik öltek, és az áldozatok szenvedéstörténetét, ám a gyermekeutanázia során nem párhuzamos megélésekről beszélhetünk, hanem közvetlen interakciókról, amelyek befolyásolták, miként bontakoztak ki és nyertek lendületet ezek a mészárlások.

Vajon hol húzódnak a cinkosság határvonalai azokban az esetekben, ahol hétköznapi emberek sodródnak bűnelkövetői helyzetekbe? Kisebb vagy nagyobb léptékben, tudatosan vagy öntudatlanul sokan részesévé váltak a tömegmészárlások gépezetének. Asperger sem lelkes támogatója, sem ellenzője nem volt a rendszernek. Tankönyvi példája volt annak, amikor valaki cinkosságba sodródik, mint bárki más a lakosság ama zavarodott tömegeiből, akik vagy együttműködtek a rendszerrel, vagy helybenhagyták, vagy féltek tőle, vagy normalizálni, minimalizálni, elfojtani igyekeztek, vagy egyszerűen csöndben megbékéltek a náci uralommal. Az ilyen ellentmondások ismeretében talán még megdöbbentőbb, hogy sok millió ember cselekedetei ilyen tökéletesen hátborzongató rendszerré tudtak összegződni, miközben minden ember egyes cselekedeteire egyedi körülmények között, egyedi okokból került sor.

A náci állam gyilkos vetületeiről nehéz leválasztani a nem gyilkos aspektusokat. A Reich harminchét, gyermekeutanáziát végző egészségügyi intézményével való cinkosság nem csak egészségügyi dolgozókra terjedt ki. Nyilvánvaló, hogy a gyermekgyilkos intézmények napi működését is személyzet tette lehetővé: karbantartók, szakácsok, takarítók; ügyeik intézésében könyvelők, biztosítók, gyógyszergyártók és városi tisztségviselők vettek részt; ellátásukhoz teherautó-sofőrökre, vasúti munkásokra, helyi kereskedőkre és élelmiszer-beszállítókra volt szükség. Mindezeknek az embereknek volt családjuk és szomszédaik, akikkel bizonyosan meghányták-vetették mindennapi életüket. Az intézményekben tartott gyerekek szülei is tudhattak a programról. Voltak szülők, akik kimenekítették kicsinyeiket a gyilkos klinikákról; mások beadták oda a gyermeküket.

Mivel a Birodalmon belül egyre szélesebb körben elterjedt a gyermek- és felnőtteutanázia örve alatt elkövetett emberölések gyakorlata, sok egyszerű állampolgár tudott arról, ami végbement. Mindennapjaik során érezhették az égő emberi testek szagát a halálgyárak krematóriumának füstjéből. Százezrek szereztek tudomást arról, hogy barátaik vagy szeretteik gyanús körülmények között haltak meg; egészséges emberek pusztultak el állítólagos természetes okok folytán hetekkel az intézménybe kerülésük után.

A nyilvánosság tudott az eutanáziáról, és ez tiltakozásokhoz is vezetett, különösképp von Galen münsteri püspök vezetése alatt, és ezzel sikerült elérni, hogy 1941 augusztusában Hitler hivatalosan véget vetett a T4 programnak.2 A T4 program volt az egyetlen tömeggyilkossági intézmény, amely ellen a Harmadik Birodalom lakossága nyíltan tiltakozott a náci éra alatt. Ez a bátor nyilvános kiállás azonban aggasztó megfontolásokat is maga után von. Hiszen itt a Birodalom saját polgárainak elpusztítása ellen tiltakozott a lakosság – ám a nemzetközösségen kívülinek ítélt emberek életéért nem emeltek szót. És ami még nyugtalanítóbb: ha a T4 elleni tiltakozás rábírhatta Hitlert, hogy leállítsa a programot, akkor talán a többi náci tömeggyilkos kezdeményezés ellen is a befolyásolás reményével indulhattak volna tömeges tiltakozások. Ugyanakkor pedig a fogyatékosnak tekintett felnőttek irtása decentralizált és rejtett formában tovább folytatódott, és emberéletek százezreit követelte.

A módszeres és intézményesített tömeggyilkosság egyéb formái a Harmadik Birodalom egész területét átszőtték. A nemkívánatos személyeket tömörítő náci táborok Európa-szerte mindenütt jelen voltak a németek által megszállt területeken: összesen nem kevesebb, mint 42 000 ponton. 980 koncentrációs tábor, 1150 zsidó gettó, 500 kényszerbordély, 1000 hadifogolytábor és 30 000 kényszermunkatábor tette ki ezt a számot, valamint sok ezer ismeretlen átmeneti fogva tartó és transzporttábor. A puszta számok felfoghatatlanok. Ha mind a 42 000 tábor működtetésében és ellátásában csak száz fő vett volna részt (ami valójában életszerűtlenül alacsony becslés), akkor is több mint négymillió embernek kellett róluk tudnia. Ez a könyv bemutatja, hogyan terjedt alattomban és észrevétlenül a gyilkos gondolat és gyakorlat a társadalom és az egészségügy szövetében. Amikor végigkövetjük Asperger és munkatársai útját, a mikroszkopikus lépések egymásra sorjázásában egy kicsit azt is tetten érhetjük, miként történik a történelem.

Asperger – a Harmadik Birodalom sok más lakójához hasonlóan – döntései során legtöbbször improvizált. Szenvedélyesen védte azokat a gyerekeket, akikről feltételezte, hogy be tudnak illeszkedni a nemzeti közösségbe, miközben a Spiegelgrundra utalta azokat, akik megítélése szerint a spektrum másik végén helyezkedtek el. A hétköznapi emberek működésében elegyedik a segítő szándék és az ártás, és ez valamivel érthetőbbé teszi látszólag ellentmondásos szerepüket és szándékaikat; egyben azonban éles fényt vet arra is, milyen erővel formálták az egyéni sorsokat a diagnosztikus kategóriák a náci Németországban.

Ebben a könyvben megvizsgáljuk, hogy a Harmadik Birodalom értékei és eseményei miként formálták Asperger autisztikus pszichopátia-fogalmát. Nyomon követjük e diagnózis távoli múltba nyúló gyökereit, és összekapcsoljuk Asperger gondolkodását és tetteit az őt körülvevő tágabb környezettel. Ahogyan Asperger alakja kirajzolódik a körülötte örvénylő események előterében, úgy a náci pszichiátria eredetére és a gyermekeutanázia-programban is megnyilvánuló náci tömeggyilkosságok eredetére is fény derül. Megkérdőjeleződik az autizmust övező elkerülhetetlenség és titokzatosság, amely képzeletünket is megbénította. Ez a diagnózis nem sui generis, kifejlett alakjában keletkezett, hanem lépésről lépésre alakult ki, és ennek során mindvégig hatott rá a pszichiátria, az állam és a társadalom értékrendje és kölcsönhatásai.

Ha megértjük ezeket az összefüggéseket, azzal új megvilágításba kerülhet az autizmus fogalma, és arra is reflektálni tudunk, hogyan tükröződik mindez a 21. századi kulturális észlelésünkben.

1 Színre lépnek a szakértők

Hans Asperger meg volt győződve róla, hogy sajátos adottsága van arra, hogy a gyerekek lelkébe lásson, és valós karakterüket felszínre csalogassa. Arra törekedett, hogy a fiatalok „legbelső lényegét” meghatározza. Lánya elmondása szerint Asperger gyakran hasonlította magát Goethe Faust-jának toronyőréhez, Lynceushoz, aki éjszaka, midőn a szeme előtt elterülő látványt szemléli, így dalol:

„Látásra születtem,

s itt kell, aki lát,

tornyomba szerettem,

így szép a világ.”3

Asperger is afféle toronyőr módjára hordozta végig ítélő szemét a világon a bécsi egyetem gyermekkórháza Gyógyító-Nevelő Klinikájának magaslatáról. Híres volt arról, hogy idézetekben beszél, gyakorta citálva a német irodalom nagyjait vagy a klasszikus szerzőket görögül, illetve latinul; máskor pedig saját bölcs mondásait hangoztatta. Megfontolt és hivatalos hangon beszélt, saját magára egyes szám harmadik személyben, név szerint utalt. Bizonyosságot és határozottságot sugárzott, Lynceus bölcsességét tudta a magáénak, és hitte, hogy elméje áthatol a környező kozmoszon.

Asperger 1906. február 18-án született, a Habsburg Birodalom szívében, Bécstől mintegy nyolcvan kilométerre, egy Hausbrunn nevű, gazdálkodó emberek lakta Morva menti faluban. A Morva a Duna mellékfolyója, amely később Ausztria nyugati határát jelölte. Asperger elsőszülött volt, két testvér követte: a sorban a középső gyermek születése után meghalt, Karl pedig, aki négy évvel volt fiatalabb Hansnál, a második világháborúban a Szovjetunió területén pusztult el.

Gyerekkoráról azt mesélte: „anyám részéről bőséges és áldozatos szeretetben, apám részéről nagy szigorban nevelkedtem”. Az apa, Johann Asperger régi gazdálkodócsaládból származott, Bécsben járt szakképző intézménybe, és képesített könyvelő lévén erősen megszenvedte, hogy nem folytathatta tanulmányait. Hans Asperger úgy érezte, apja azért követelt tőle kitűnő bizonyítványt és makulátlan magaviseletet, mert abban reménykedett, hogy a fia majd valóra váltja saját be nem teljesült álmait. A fiú sikeresen teljesítette ugyan a magas elvárásokat, de a kíméletlen szülői viselkedést, amelyben része volt, felnőttkorában határozottan elítélte. „Én nem így jártam el a saját gyerekeimmel és a betegeim bármelyikével sem” – vallotta később.

Az életet eleve romantikusabb fényben látta, mint az apja, gyerekkori önmagát pedig úgy írta le, mint „szenvedélyes olvasót”, aki kiemelkedően tehetséges az idegen nyelvek, az irodalom, a klasszikusok, a történelem és a művészetek területén. Felnőtt életében saját állítása szerint tízezer kötetes könyvtárat gyűjtött egybe otthonában. Ez a mohó olvasási vágy vitte előre – ahogyan maga fogalmazta – „a folyamatosan előrehaladó szellemi érettség” útján. Idővel a nyelv „sugárzóan világossá teszi a jelentést, amelyet hordoz, vagy úgy is megragadhatjuk ezt: a nyelv megjön, elérkezik az emberhez és magáévá teszi, ahogy az ember is magáévá teszi a nyelvet”.

Hasonlóan erős szellemi hatást gyakorolt Aspergerre a német ifjúsági mozgalom, amely kimozdította az otthon és az iskola kíméletlen sivárságából, és a természetben kalandozó fiatal fiúcsoport bajtársias hangulatával ismertette meg. Örömét lelte a Bund Neulandi Sétáló Tudósoknak nevezett csoportosulás kirándulásaiban és hegymászó kalandjaiban – ezt a konzervatív politikai nézeteket valló katolikus szervezetet élete végéig támogatta. Az itt megtapasztalt erős összetartozás-élmény alakította ki a gyerekkorra és a társas kapcsolódásra vonatkozó elképzeléseit. Később erre így emlékezett vissza: „Jellememet a német ifjúsági mozgalom szelleme formálta, amely a német szellem egyik legnemesebb vívmánya volt.” 1959-ben elismerőleg nyilatkozott a Hitlerjugendről is, mint „roppant gyümölcsöző és jellemformáló” jelenségről.

Asperger holtáig megőrizte a szabadban való mozgás, a kirándulások iránti lelkesedését. Szenvedélyesen járta a természetet: rövid kirándulásokat és hosszú túrákat tett, megmászta a Matterhornt, túrákat vezetett fiúcsoportoknak, és gyaloglás közben rövid jegyzeteket készített gondolatairól. Hegymászás során ismerkedett meg későbbi feleségével, Hanna Kalmonnal is, akitől öt gyermeke született.

Zárt térben azonban Asperger társas viselkedését a jelek szerint sutaság, hűvösség és távolságtartás jellemezte. Ma arról is folyik a vita, nem volt-e Asperger aspergeres… azaz nem hordozta-e ő maga is azokat a vonásokat, amelyek a róla elnevezett szindrómát alkotják. Rövidesen látni fogjuk, hogy sem őt, sem senki mást nem lehet problémamentesen felmérni azon kritériumok mentén, amelyeket 1944-ben az autisztikus pszichopátia tünetegyütteseként határozott meg Asperger, visszamenőleg pedig még kevésbé. Ezzel együtt sem tűnik valószínűnek, hogy Asperger a saját diagnózisával jellemezné önnönmagát, lévén, hogy az igen éles kritikát is magában foglal. Volt azonban egy komponens, amellyel saját maga is vallott némi rokonságot: a tudományos sikerhez – állította – elengedhetetlen egy csipetnyi autizmus.

Asperger visszaemlékezése szerint tudományos elhivatottsága egészen fiatal korában fogant. Egyes szám harmadik személyben írja le azt a sorsfordító élményt, amely során gimnazista korában egeret boncoltak az iskolában.

Kis fehér kupac feküdt a felületen. A diák belevágott – és a legnagyobb meghökkenésére egy két centiméteres, féregszerű élősködő mászott elő. A diákot – aki én magam voltam – lenyűgözte a látvány: hogy az egyik élet a másik élet belsejében élhet; hogy e két élőlény együtt élt, szorosan és kölcsönösen összekapcsolódva. Ez lenne hát az út, amelyen el kell indulni? Abban a pillanatban megvilágosodott: tanulnod kell, ennek folytatódnia kell. Akkoriban nagyon szokatlan volt, hogy egy másodikos gimnazista már tudja, hogy orvostudományt fog majd tanulni.

Asperger tehát 1925-ben – tizenkilenc évesen –, vérmes ambíciókkal hagyta maga mögött Hausbrunn városkáját, hogy megkezdje orvosi tanulmányait a bécsi egyetemen. Nyúlánk, hórihorgas fiatalember volt, szögletes arca előtt drótkeretes szemüveggel; szőke haja a fejtetőn hullámokat vetett, a halántékon rövidre volt nyírva. Bécsi évei alatt Asperger megélte a metropolisz mélyreható és korszakos átalakulását, és ez a metamorfózis őt magát is átformálta. Az első világháború elvesztése után a város egy forrongó társadalom, különféle politikai mozgalmak és gazdasági katasztrófák színterévé vált.

Ebben a viharos környezetben alakultak ki Asperger nézetei a gyermeki fejlődésről, így a saját története Bécs átalakulásával veszi kezdetét.

Tartalom

Bevezetés

1. Színre lépnek a szakértők

2. A Klinika diagnózisa

3. Náci pszichiátria és közösségi szellem

4. Nyilvántartott sorsok

5. Halálos teóriák

6. Asperger és a gyilkos gépezet

7. Lányok és fiúk

8. A halál mindennapi élete

9. A Volk szolgálatában

10. Számvetés

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Névmutató

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Rácz I. Péter

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 383 5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

Cormorant Infant – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License