A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Catherynne M. Valente: Space Opera

Saga Press, an imprint of Simon & Schuster, Inc. New York, 2018

Fordította: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

SPACE OPERA. Copyright © 2018 by Catherynne M. Valente

All rights reserved.

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Borítóterv © Szabó Vince, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-849-5

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Heath-nek,

a Földre kirendelt intergalaktikus glamrocknagykövetnek

TARTALOM

PLAYLIST

1. Bumm-a-Dratta
Lulu: Boom Bang A Bang

2. Szárnyalj, mint a főnixmadár
Conchita Wurst: Rise Like A Phoenix

3. Röpíts a mennyországodba
Charlotte Nilsson: Take Me To Your Heaven

4. Dalolj, kismadár
Pearl Carr & Teddy Johnson: Sing, Little Birdie

5. Télen tavaszi ruhát viselünk
Mariana Efstratiou: Emis forame to himona anixiatika

6. Kell hogy legyen másik út
Noa & Mira Awad: There Must be Another Way

7. Időről időre csodák történnek
Katja Ebstein: Wunder gibt es immer wieder

8. Fehér és fekete blues
Joëlle Ursull: White and Black Blues

9. Az éjszaka gyémántja
Evelin Samuel & Camille: Diamond of Night

10. Ne menj el nélkülem
Celine Dion: Ne Partez Pas Sans Moi

11. 1944
Jamala: 1944

12. Gyere közelebb, adok egy virágot
Eva Sršen: Pridi, dala ti bom cvet

13. Mindennek van ritmusa
Frizzle Sizzle: Everything Has Rhythm

14. A vámpírok élnek
DJ Bobo: Vampires Are Alive

15. A hajó ma éjjel távozik
Bithe Wilke & Gustav Winckler: Skibet Skal Sejle I Nat

16. Igazi kisfiú vagyok
Nina Morato: Je suis un vrai garçon

17. Ahogy csak tudom
Sertab Erener: Every Way That I Can

18. Mindaz, amit senki se lát
Kenny Lübcke & Lotte Nilsson: Alt det som ingen ser

19. A háború még nem ért véget
Valters & Kaža: The War is Not Over

20. Visszatekert szerelem
Dino Merlin: Love in Rewind

21. Helló a Marsról
F.L.Y: Hello From Mars

22. Mondd meg neki, hogy üdvözlöm
Udo Jürgen: Sag Ihr, Ich Laß Sie grüßen

23. Nagy szerencse előszobájában
Walter Andreas Schwarz: Im Wartesaal zum großen Glück

24. Buli mindenkinek
Buranovskiye Babushki: Party For Everybody

25. Miss Puszi Puszi Bumm
Alex Swings & Oscar Sings: Miss Kiss Kiss Bang

26. Ha a világom nem forogna többé
Chris Doran: If My World Stopped Turning

27. Anyagtalan Blues
Rúzsa Magdi: Unsubstantial Blues

28. Mr. Muzsikus
Daisy Auvray: Mister Music Man

29. A szívem színtelen
Lúcia Moniz: O meu coração não tem cor

30. Csend és rengeteg ember
Maria Guinot: Silêncio e tanta gente

31. Vulkán-altató
Philip Kirkorov: Kolybelnaya dlya vulkan

32. Minden dal egy szeretet utáni kiáltás
Brian Kennedy: Every Song is a Cry for Love

33. Mondd meg, ki vagy
Malene: Tell Me Who You Are

34. Az idő magányos
Timna Brauer: De Zeit is Einsam

35. Minden rólad szól
Juliana Pasha: It’s All About You

36. A tavaszt meg nem állíthatják
Dervish: They Can’t Stop the Spring

Köszönetnyilvánítás

Föld

A falak dörögve leomlanak

Görögnek a kövek

Itt az Arockalipszis

Tárd fel a lelkedet

– Hard Rock Hallelujah, Lordi

1.

BUMM-A-DRATTA

Egyszer volt, hol nem volt, egy Föld nevű, kis, vizes és ingerlékeny bolygón egy Olaszország nevű kis, vizes, ingerlékeny országban született egy halk szavú, rendkívül szimpatikus úriember, bizonyos Enrico Fermi, akit családja olyannyira túlféltett, hogy úgy érezte, okvetlenül fel kell találnia az atombombát. Miközben felfedezte az eladdig bénítóan félénk részecskéket és transzurán elemeket, valamint plutóniumban turkált a nukleáris ajándékdoboz alján elrejtett csemege után kutatva, valahogy szakított időt arra is, hogy eltöprengjen a problémán, amely utóbb Fermi-paradoxon néven híresült el. Ha még soha nem találkoztál ezzel a fülbemászó mondókával, íme: a galaxisban több milliárd, a mi jó öreg, ismerős és kézre eső napunkhoz hasonló csillag található, és ezek közül sok jóval előrehaladottabb korú, mint a mi nagy, sárga matrónánk, és lehetséges, hogy némelyik ilyen csillagnak a mi jó öreg és ismerős Földünkhöz igencsak hasonló bolygói vannak, és az ilyen bolygók, amennyiben kifejlődhet rajtuk az élet, nagy valószínűséggel előbb vagy utóbb el is jutnak odáig, így aztán valakinek odakint mostanra már meg kellett volna valósítania a csillagközi utazást, ebből kifolyólag pedig még az 1940-es években elérhető meghajtás abszurd és primitív vánszorgását figyelembe véve is néhány millió év alatt kolonizálhatni lehetne a teljes Tejutat.

Szóval: hol vannak a többiek?

Számos megfejtés született, hogy elcsitítsák Fermi transzgalaktikus magányról szóló panaszkiáltását. Ezek közül az egyik a ritkaföld-elmélet, mely kedvesen duruzsolja: Ugyan, ugyan, Enrico. A szerves élet annyira komplex, hogy még a legegyszerűbb algának is temérdek rendkívül speciális és könyörtelen körülmény összejátszására van szüksége ahhoz, hogy összeálljon az ősleves legegyszerűbb alapreceptje szerint. Nem csak az öreg csillagokon és szerető kőgolyóikon múlik a dolog. Kell hozzá magnetoszféra, hold (de abból sem túl sok), néhány gázóriás, amelyek tartják a gravitációs frontot, néhány Van Allen-öv, egy jó maréknyi meteor, gleccser és némi lemeztektonika – és akkor még szóba sem került, hogy össze kell ütni egy légkört, egy nitrogénekben gazdag talajt és egy-két óceánt. Nagyon csekély a valószínűsége, hogy az élet kialakulásához vezető milliószor milliárd esemény, ami itt bekövetkezett, máshol is lezajlik. Mindez csak a véletlenek boldog összejátszása, drágám. Ha romantikus alkat vagy, nevezd sorsnak. Vagy szerencsének. Vagy Istennek. Élvezd a kávét Olaszországban, a kolbászt Chicagóban és az egynapos sonkás szendvicseket a Los Alamos-i Nemzeti Kutatóintézetben, mert ez a legjobb, ami egy csúcsminőségű, luxus többsejtűnek juthat.

A ritkaföld-elmélet mögött rejlő szándék kétségkívül nemes, de kolosszálisan, látványosan és káprázatosan téved.

Az élet nem nehéz, nem válogatós, nem egyedi, és a sors semmilyen szerepet nem játszik benne. A szerves tudatosság gázt hörpölő gokartját berúgni egyszerű feladat: elég lelökni egy dombról, és nézni, ahogy az egész spontán berobban. Az élet létre akar jönni. Nem bírja ki, hogy ne jöjjön létre. Az evolúció csak a startpisztolyra vár, és úgy toporog, mint egy hullámvasútnál sorban álló gyerek, aki annyira akarja már látni a színes fényeket, a hangos zenét és a fejjel lefelé fordulást, hogy szinte összepisili magát, pedig még a jegyet sem vette meg. És a jegy nagyon-nagyon-nagyon olcsó. „Szedd magad” lakható bolygók, most egy dollár egy zacskó! Egyet fizet, kettőt kap akció a vonzó és/vagy veszedelmes flórára és faunára! Oxigén! Szén! Nitrogén! Akció! Akció! Akció! És persze korlátlan fogyasztás intelligens fajokból. Egy éjszaka alatt felpörögnek, ráfordulnak az ipari civilizáció korzójára, és addig rázkódnak a Nagymedve Ultra-ciklonon, amíg halálra nem hányják magukat, vagy a szökési sebességet elérve el nem hajóznak kis, festett, műanyag bobjaikon a feneketlen mélységbe.

Mosás, öblítés után kezdje elölről.

Így van, az élet a „ritka és értékes” szöges ellentéte. Mindenhol jelen van; nedves és ragacsos; önuralma pedig nem nagyobb, mint egy pelenkás gyereké, akit túl sokáig hagytak a bölcsődében gyümölcslé nélkül. Az élet a maga végtelen és kényes intergalaktikus változatosságában súlyos csalódást okozott volna szegény, szelíd Enrico Ferminek, ha az egy kicsivel tovább él, ugyanis az élet alapvetően, mélységesen és förtelmesen ostoba.

Nem volna olyan rossz a helyzet, ha a biológia, az értelem és az evolúció csupán bájos idióták lennének, lelkes, de pocsék szerszámokkal dolgozó barkácsolók, akiknek esztétikai ízlése a legjobb esetben is következetlennek hat, legrosszabb esetben pedig hallucinogén, veszélyes biológiai anyagokkal töltött cirkuszi ágyút idéz. De, akárcsak az atomkor karcsú, kopaszodó atyja, ők is túl sok pozitív visszajelzést kaptak az évek során. Őszintén hisznek magukban, mindegy, akárhány bizonyíték halmozódik is fel a világegyetem zugaiban. Az élet az abszolút narcizmus megtestesítője, és semmit sem imád jobban, mint a hivalkodást. Add neki a legótvarabb penészcseppet a kozmosz legnyomasztóbb kültelkén található, a létező leglagymatagabb csillag körül részegen keringő, megszáradt üstököshányás legkisebb cafatjából, és kábé néhány milliárd év alatt egy telekinetikus gombaemberekből álló, nyüzsgő társadalmat kapsz, akik a Nagy Rókagombát imádják, és a legízletesebb, enyhén pirított rakétákon száguldoznak a helyi érdekességek között. Végy egy ellenséges, kén-szilikát lávatengert, egy nyomorúságos pokolköpetet, szabadtartású savfelhőket és a kezeletlen diabétesz gravitációs megfelelőjét, amelyek két turhás, már csak snúrozgató nap között szlalomoznak, szóval végy egy olyan káprázatosan szalonképtelen elegyet, amelyet soha nem lenne szabad összeereszteni egy olyan toxikus és gyúlékony dologgal, mint a civilizáció, és még mielőtt az ember felkiálthatna – ne, hagyd abba, ne csináld, miért? –, az egész helyet ellepik az intelligens gázokkal teli, posztkapitalista üvegléggömbök, amelyek valamennyien az Ursula névre hallgatnak.

Igen, az univerzumban csak úgy lüktet a gyorsan ható, gennyedző, virágzó élet.

Szóval akkor: hol vannak a többiek?

Nos, történetesen abban a pillanatban, amikor Enrico Fermi ebédelni ment Los Alamos-i barátaival, Eddie-vel és Herberttel, és éppen az elharapózó kukalopásokról beszélgettek, és arról, hogy azok az „idegenek”, akikről a tökrészeg roswelli parasztok hadoválnak, valószínűleg csak autókáztak, aztán elcsapták őket, mint egy rakás baseballütős huligán a postaládákat; éppen akkor, amikor a sivatagi nap olyan forrón tűzött le rájuk, hogy Enrico ez egyszer hálát adott az égnek, amiért már fiatalon megkopaszodott; éppen akkor, amikor felnézett az ürességtől izzó, kéklő égboltra, és eltöprengett azon, miért is ennyire üres, nos, abban a pillanatban és történetesen egészen a közelmúltig mindenkit szörnyen lefoglalt a látszólag elkerülhetetlen, izzáspontig hevült, intellektuális és tényleges megsemmisüléssel fenyegető, totális, galaktikus háború.

Az élet szép és az élet ostoba. Ez a voltaképpen széles körben elismert, univerzális igazság nem kevésbé megingathatatlan, mint a termodinamika második törvénye, a határozatlansági elv, vagy az, hogy vasárnap nincs posta. Mindaddig, amíg ezt észben tartod, és egyiknek sem tulajdonítasz túl nagy jelentőséget, a galaxis történelme egyszerű kis dallam karaokefelirattal, amelyen egy mindent elemésztő lángokból álló, barátságos, pattogós diszkógömb kalauzol végig.

EZ A KÖNYV AZ A DISZKÓGÖMB.

JÖHET A ZENE! JÖHETNEK A FÉNYEK!

Amit feltétlen meg kell értened az intergalaktikus polgárháborúkról, a következő: pontosan ugyanúgy működnek, mint bármelyik idegbeteg pár olcsó, ajtócsapkodós, tányértörős, falakat átütő, sikítozva zokogós kapcsolati drámája. Az érintettek számára élet-halál kérdése, de a robbanás hatósugarán kívül esők számára sokkal, de sokkal kevésbé érdekes, mint annak az égető kérdésnek az eldöntése, hogy mi legyen ebédre. Senki nem bír megegyezni abban, hogyan kezdődött és kinek a hibája, és senkit nem érdekel, hogy a szomszédok aludni próbálnak, miközben zajlik a perpatvar, és sem égen, sem földön nincsen semmi, ami fontosabb lenne annál, mint hogy övék legyen az utolsó szó. Ó, kezdetben persze minden csupa ártatlanság, felfedezés és kanapén összebújva töltött, szívecskés éjszaka! Aztán valaki két hétig nem mos, és hovatovább nem marad más, csak könnyek, kivörösödött arcok és a másik személyének és hanyag neveltetésének szapulása, lézerágyúk és szingularitásbombák, ultimátumok és üvöltözés – Most már tényleg soha többet nem akarlak látni, vagy Pont olyan vagy, mint az anyád, vagy Hogy érted azt, hogy gőzaknákat telepítettél az aluzinai szülőbolygóra, az háborús bűn, te szörnyeteg –, mígnem a végén mindenki megáll élete füstölgő romjain, és felötlik benne, hogy most akkor hogyan fogja visszakapni a kauciót. Ez a velejárója annak, ha túl sok személyiséget zsúfolunk egy túl kicsi térbe.

És mindig túl kicsi a tér.

Végeredményben minden háború többé-kevésbé ugyanolyan. Ha leásunk a karamellás popcorn, földimogyoró és fullasztó tűzhalál rétegeinek mélyére, legalul kincsre bukkanunk. A kincs egy kérdés, a kérdés pedig így szól: Kicsoda értelmes lény, és ki csak hús?

Ne légy nevetséges, mi természetesen értelmes lények vagyunk. Na de ti? Ebben már nem lehetünk biztosak.

Enrico Fermi kis, vizes bolygóján a többség egyetértett abban, hogy – példának okáért – egy csirke nem értelmes lény, míg egy fizikus igen. Ugyanez állt egyfelől a juhokra, disznókra, szúnyogokra, sórákokra, mókusokra, sirályokra és így tovább, másfelől pedig a vízvezeték-szerelőkre, háziasszonyokra, zenészekre, kongresszusi titkárokra és fénytechnikusokra is. Ezt meglehetősen egyszerűen el lehetett dönteni (legalábbis a fizikusok szemszögéből nézve), mivel a sórákok nem voltak túl közlékenyek, a mókusok nem sokat haladtak előre a technológia és a matematika területein, és nyilvánvalóan a sirályokat sem terhelte értelem, érzés vagy lelkifurdalás. A delfineket, gorillákat és a gyógyszerészeti üzletszerzőket határesetnek tekintették. A végső összesítésnél csak a Homo sapiens sapiens ütötte meg a kívánt mércét, és a magasabb szintű tudatosságnak fenntartott létesítményekben másokat nem szolgáltak ki. Csakhogy a klád bizonyos tagjai úgy érezték, a túl göndör hajúak vagy a nagy orrúak, netán a túl sok vagy túl kevés istenben hívők, a csípősebb ételek kedvelői, a nők, vagy azok, akik különösen szemrevaló, árnyas pázsitdarabot birtokoltak egy folyó mellett, nem is különböznek olyan sokban a vaddisznóktól, hiába van egy fejük, két karjuk, két lábuk, vagy hiába díjazott matematikusok, akik csak igen-igen ritkán dagonyáznak a sárban. Így aztán teljesen rendben van, ha ezeket ugyanúgy használják, semmibe veszik, vagy egyenesen lemészárolják, mint a többi húst.

Elvégre a húst senki nem siratja meg.

Ha ezen az egyetlen ostoba, kék golyóbison ekkora gondot jelentett a hús/értelmes lény egyenlet megoldása, amikor példának okáért németek és nem németek között kellett dönteni, képzelhetjük az Aluzinai Birodalom megrökönyödését, amikor találkoztak az ócska lávakupacukon lebegő ursulákkal, vagy az inakikkal, az apró, csaknem láthatatlan parazita szentjánosbogárfajjal, amely kifinomult csoporttudatot fejlesztett ki, amennyiben elegendő létszámban bújt meg egy lensari vastagbőrű meleg, banánzöld bőrredői között. Képzeljük el azoknak a telekinetikus zsákállatoknak a mélységes mély egzisztenciális ingerültségét, akik a fél galaxist meghódítva szembe találták magukat az észbontóan intelligens rózsaszín algákkal, a szivekkel, akik spóraalapú nanoszámítógépekkel turbózták fel evolúciójukat, hogy egyenesen a toplista élére jussanak, és akiknek nyelvét hosszú, foszforeszkáló sikolyok alkották, melyek akár tizennégy órán át is elhúzódhattak, és bármilyen közeli tejterméket azon nyomban megsavanyítottak. És hogy volna képes bárki is komolysággal közelíteni a hrodosok felé, amikor a fajuk nem tűnik többnek egy roppant mérges, alkonyfényű pszichikus hurrikánnál, amely egyetlen nyavalyás gázóriásra korlátozódik, ezer fényévnyire egy valamirevaló vegytisztítótól?

Az lehetetlen, hogy ezek – nem beszélve a voorpretekről vagy a meleghekről vagy a 321-ről, vagy a rettenthetetlen felfedezők által a galaxis kanapépárnái között sorra megtalált csacskaságokról – mindannyian értelmes lények. Nem úgy néznek ki, mint az értelmes lények. Nem olyanok, mint az aluzinaiak, ezek az olvadt velencei üvegre hasonlító, puha, lüktető csövek, amelyek elegáns bojthajókban szelik át a sötét világűrt. Nem olyanok, mint az Utorak Rend fenséges kőpolgárai vagy a yüzek csillogó, titokzatos mikrominyonjai, és semmiképp nem olyanok, mint a Keshet Szikrázóság szőrös pofájú, plüssfarkú, időutazó korhelyei, akik elképesztő hasonlóságot mutatnak az emberek által vörös pandáknak nevezett lényekkel (akik egyébként se nem vörösek, se nem pandák, de ennyit a nyelvről), sem bármilyen más rendes faj. A külső csillagrendszerek új, feltörekvő csürhéje határozottan csak hús volt. A meleghek például nem egyebek bolhák, kosz és valamiféle furcsa medve keverékénél, a voorpretek pedig gennyes, rothadó vírusok, akik vidám szóvicceket sütögetnek el gazdatestük lebomló száján keresztül. Még az ursulák által véletlenül felfedezett és elszabadult, sokat becsmérelt és végül az Udu-csillaghalmaz műholdtemetőibe száműzött, trágár mesterséges intelligenciák, a 321-ek is csak húsnak számítottak, még ha szívós, szálkás matematikából felépülve valamivel nehezebben emészthetőek is voltak. Nem mintha az aluzinaiak ragyás kupacait ne tartották volna a szivek kevésbé undorítónak, vagy a 321-ek nem tekintették volna ostobának a tohonya, cammogó utorakokat.

Őszintén szólva, a felek valójában csak azon töprengtek, vajon megegyék, leigázzák, kiközösítsék, háziállattá formálják, vagy teketória nélkül, csendesen kiirtsák a többieket. Végtére is, nem voltak valóban intelligensek. Nem érték el a transzcendenciát. Nem volt lelkük. Csak fogyasztani, lélegezni, üríteni, bajt keverni, szaporodni tudtak, és ösztönös, gaméták mélyéig ható viszolygást váltottak ki a nagy civilizációkból, amelyek úgy csavarták maguk köré a galaxist, akár egy különösen ingatag orsó a különösen szőrös fonalat.

Ennek a húsnak azonban hajói voltak. Bolygói. Amikor megpiszkálták őket, ultraibolya, apokaliptikus pokoltüzet szórtak a támadó takaros kis holdjaira. Ez a hús értelmes lénynek gondolta magát, a Tejút hatalmas és ősi társadalmairól pedig az volt a véleménye, hogy csak egy nagy rakás darált dzsuva. Érthetetlen volt az egész.

Így vette kezdetét az értelemháború, amely százezer világot is elnyelt, hogy eldöntse azt az apró-cseprő kérdést, hogy vajon ehet-e a kutya a vacsoraasztalnál, ha képes számolni, meggyászolja a halottait és olyan szonetteket költ a Sziv jajlila tengere fölött lenyugvó négy napról, amelyektől még Shakespeare is elmenne kesztyűkészítőnek, ahogyan az apja mindig is akarta. Nem is ért véget körülbelül… várjunk csak… két hét múlva szombathoz képest száz évvel ezelőttig.

Amikor mindennek vége lett, és mindent, amit csak lehetett, elmondtak, lelőttek, felgyújtottak, elpárologtattak, félresöpörtek és eltettek, és őszintén és őszintétlenül bocsánatot kértek, az életben maradtak tudták, hogy a galaxis nem bírna el még egy kört ugyanebből. Valamit muszáj volt csinálni. Valami őrült, igazi és ragyogó dolgot. Valamit, ami egyetlen civilizációba hozza össze az összes szétzúzott világot. Valami jelentőset. Valami felemelőt. Valami nagyszerűt. Valami szépet és ostobát. Valamit, ami szörnyen, káprázatosan, zseniálisan és tagadhatatlanul értelmes lényre vall.

Most pedig kövessük a pattogós diszkógömböt. Jön a refrén.

2.

SZÁRNYALJ, MINT A FŐNIXMADÁR

Egyszer volt, hol nem volt, egy Föld nevű, kis, vizes és ingerlékeny bolygón egy Anglia nevű kis, vizes országban (mely eltökélte, hogy semmin sem fogja túlságosan felizgatni magát) született egy hosszú lábú, pszichedelikus, kétjobbkezes, omniszexuális, genderkevercs csillámpunk, financiálisan együgyű, etnikailag ambiciózus glamrockmessiás, bizonyos Danesh Jalo, akinek népes és jóindulatúan nemtörődöm családja csak akkor eszmélt rá, hogy már nem jár haza hétvégenként, amikor a nagyanyját a bevásárlószatyraival együtt majdnem elütötték a Piccadilly Square metróállomás előtt, úgy földbe gyökerezett a lába a hat méter magas, szokásos délutáni ánizslikőrje zöldjét idéző női ruhát viselő Daneshkája láttán, aki kitöltötte a gigászi hirdetőtábla minden négyzetcentiméterét. Unokája élesen megvilágított, aranyfénnyel körberajzolt arca a következő szavak mögül nézett a tátott szájú nagymamára: DECIBEL JONES ÉS AZ ABSZOLÚT NULLÁK ÉLŐ KONCERTJE A HIPPODROME-BAN: MINDEN JEGY ELKELT! Miközben Danesh kiugrott a tizenkilencedik századi angol irodalom szemináriumról a Cambridge-en cigarettáért, és végigtúrta London ócskábbik használtruha-üzletének egyfontos ládáját az utolsó strasszok, flitterek és rikító, dupla szemfestékek után, időt szakított arra is, hogy kitalálja a teljes elektro-funk glamgrind zsánert, és a világ legnagyobb rocksztárjává váljon.

Úgy fél percre.

Ez a nóta olyan régi, hogy a hangrögzítés történelmének hajnaláig nyúlik vissza, és már tudod, miről szól: tekintve, hogy a bolygón több milliárd ember él, és nyugtalanítóan sokan közülük zenészek, és alacsony a valószínűsége, hogy három akkord és egy okos dalszöveg mértéktartó alkalmazásával akár egyetlen áramszámlát ki lehetne fizetni, és ha az ilyen zenészek képesek bármi jót alkotni, előbb-utóbb el is jutnak odáig, és mivel az azonnalinál is azonnalibb kielégülést hajszoló, digitális kötelékekbe gabalyodott globális populáció nyaktörő sebességgel fogyasztja a kultúrát, így aztán a világ legnagyobb rocksztárjának lenni nagy valószínűséggel rövid életű pálya lesz, szünetekben felszolgált harapnivalók nélkül, ebből kifolyólag pedig még a Föld kollektív figyelmének abszurd módon primitív araszolása mellett is garantált, hogy minden sikeres frontember előbb-utóbb a lakása padlóján köt ki egy fekete lyukként mindent magába szippantó másnapossággal és egy geológiai katasztrófával felérő frizurával, hogy aztán megkérdezze: hol vannak a többiek?

A középlistás zenei nyomorúság talányát sokféleképpen próbálták már megfejteni: szólóalbummal, turnéval, ahol ismét összeáll a banda, a korábbi, fáklyaként lángoló sikerszámok eladásával középkategóriás autóreklámok számára, a jó útra térés megbízható kálváriájával egy valóságshow-ban, sokkoló memoárral, a méltóság feladásával és az Eurovízió kipróbálásával, gyerekfilmek zeneszerzésének csendesebb, de biztos kenyérkereső karrierjével, családra koncentrálással, jótékonysági munkával, súlyos heroinfüggőséggel, színészkedéssel, szexbotránnyal, nyilvános részegséggel, producerkedéssel vagy váratlan és erőszakos halállal.

Decibel Jones ezzel szemben elhagyta a bolygót.

Élete éteri glambóvli szatírként sosem volt könnyű, sem pedig nyugodt. Nem igazán ajánlhatnánk az egészséges és teljes értékű reggeli részeként. Ám Decibel Jones erre termett. Karrierje holdenergia fűtötte, pirotechnikai ólomüveg-orgazmusának beindításához nem kellett egyéb, csak annyi, hogy egy shoreditchi, kétes hírű pop-up nightclubból egy olyan lánnyal menjen haza, aki úgy tudott énekelni, mint egy mozgásérzékelős, csúcstechnológiájú halloweeni boszorkány, és egy fiúval, akinek neonlila haja volt.

A rock létre akar jönni. Nem bírja ki, hogy ne jöjjön létre.

Decibel Jones hajlandó lett volna pihenés nélkül, a jövővel mit sem törődve ismét belevetni magát a dolgok sűrűjébe, vagyis a hentergésbe a hamarosan Abszolút Nullák néven ismertté váló párossal – a dobos, billentyű-sorozatgyilkos oldalborcsa Csodacsillag Mirával és az azonnali kielégülést kínáló, minden hangszeren játszó kamatymatyi Oort Szt. Ultraviolával. Igaz, az után az első éjszaka után nem igazán adtak a dolognak több esélyt. Oort inkább hetero volt és munkamániás, Mira pedig jobbára monogám és katonásan cinikus, Decibelre viszont ezek egyike sem volt igaz, kivéve, ha úgy vélte, jól mutatnának egy kasmírkabáttal. De megegyeztek abban, hogy a lemezkiadó kedvéért fenntartják az android-földönkívüli-félisten zenei-erotikus trió orgiákat sejtető imázsát.

Mire kijött dupla platinalemezük, az Űrmuffin, már az elektromos bárányok álmát élték. Bármely rádiócsatornára tekerve Decibelt és Mirát lehetett hallani, amint „Rongygavallér” című számukat ordítják, Oort pedig gitáron, harmonikán, csellón, elektromos kintornán, thereminen és egy Moog szintetizátoron kísérte őket – ezeket egyébként egy tubával kiegészítve végül összedolgozta az ikonikus Oortofónba. A jegyek nagyon-nagyon-nagyon megdrágultak. „Szedd magad” neonlámpás hotelszobák, most egy dollár egy zacskó! Egyet fizet, kettőt kap akció a vonzó és/vagy veszedelmes előzenekarokra! Pia! Drog! Jelmezek! Színpadtechnika! Kvízműsorok! Karácsonyi album! Menő! Menő! Menő! Akció! És persze korlátlan fogyasztás grupikból. Egy éjszaka alatt felpörögtek, ráfordultak a toplistákra, és addig rázkódtak a Bűbájszaurusz Rex Lézerüstökös Roncsderbin, amíg ki nem fogyott a benzin, ki nem aludtak a lángok, és a színes fények régi születésnapi gyertyákként el nem lobbantak.

Mosás, öblítés, de valószínűleg soha nem kezdődik elölről.

Igen, a szerelem tápláléka a zene, de az ipar felzabálja a ritka és értékes dolgokat, aztán kihányja őket az erkélyről, hogy helyet csináljon az újnak. Kiszámítható, szívtelen és nyomasztó történet ez. Az általa felidézett kép csak annyira pimasz, mint egy buszmegállóban álló magányos férfié, aki csak nézi, hogyan áztatja el az eső az út közepén heverő papírzacskót, de sajnos Decibel Jones története egészen egy bizonyos áprilisi csütörtökig így alakult, és átlátszóan sejtetett és meglehetősen nyilvánvaló végkifejlete súlyos csalódást okozott volna szegény nagymamájának, akinek citrommal, vajjal és szejtánnal teli zacskói szertegurultak a Piccadillyn – feltéve, ha a nagymama kicsivel figyelmesebben követte volna a zeneipari történéseket.

Egy ideig azonban Decibel Jones és az Abszolút Nullák semmit sem imádtak jobban, mint a hivalkodást. Add nekik a leggagyibb, kidobott térdzoknit érő dallamot és egy Camparitól részeg, szabadszínpados estről kipenderített, félig elnyalt málnás nyalókát érő szöveget, és Dess, Mira és Oort egyetlen éjszaka alatt olyan glamgrind himnuszt rittyentett belőlük, mely tökéletesen megragadta a londoni ingatlanpiac csapdájában vergődő fiatalok kétségbeesését és a lázas futuro-kozmikus reményt, hogy az ember egy kukányi olcsó portói bor nyakalása közben lemészárolhat egy szaténruhás marsi kifutómodellt, mindezt a csillagokat metamfetaminként felszippantó Oscar Wilde üstökös tépte szellemének énekére hangszerelve. Adj nekik egy ellenséges, üres színpadot egy kevéssé ismert, kosztümös BBC-sorozatból hátramaradt fénytechnikával, egy keverőpult rothadó zombijával, és egy termet, amelyben több a cigarettacsikk, mint az ember, és még mielőtt az ember felkiálthatna – ne, hagyd abba, ne csináld, miért? –, az egész helyet ellepik a meg nem fizetett gyakornokok elrettentő egzisztenciális iszonyatával, szét nem durrantott piñaták felajzott szexualitásával és olcsó, csaknem végtelen utánpótlású lager sörrel eltelt, csoda szép, poszt-posztmodern, csóró divatkísértetek.

Nem volna olyan rossz a helyzet, ha Decibel, Mira és Oort csupán azok az imádni való piperkőcök, akiknek mutatják magukat; jó iparosemberként bütykölő, lelkes barkácsolók, akik szinte házastársi hűséggel köteleződnek el egy olyan esztétikai ízlés mellett, amely legjobb esetben is csak úgy írható le – mint azt a Guardian meg is tette –, mint „állandó robbanásokkal terhelt karnevál per bollywoodi álomjelenet, amelyben bármely pillanatban eltéríthet egy felhentelt francia bohóc egy darabja, vagy a vattacukros kordé lírai megfelelőjének takarásában gyengéden magáévá tehet egy neptunuszi díjló”, rosszabb esetben pedig – az NME szerint – „a sívó űrbe okádó pávákat idéző vokálok, zsánerek és stílusok érthetetlen és megalázó, radioaktív bukkake partija, egyetlen értékelhető, eredeti, vagy akár csak a művészet mélységeinek felületes ismeretét mutató hang nélkül. De legalább táncolni lehet rá. Ha az ember nagyon utálja önmagát.”

Nem volna olyan rossz a helyzet, ha az Űrmuffin valamivel kevésbé rakétatempóban röpíti el őket oda, ahová mindig is vágytak. Ha Mira nem indult volna hiperszonikus sebességgel nyílegyenesen a heroin és a totális szétesettség felé. Ha Decibel nem próbált volna meg színészkedni. Ha Oort valamivel többet értett volna a stúdiók könyveléséhez. Ha fáradhatatlan menedzserük, a jó öreg, zseniális, nyavalyás Lila Poole nem teljesíti olyan ügyesen minden egyes városban és minden egyes órában a vágyaikat, úgy csomagolva el bőröndjeikbe kedvenc vegyi élvezeteiket, ahogyan egy anyuka készíti össze kis csemetéi uzsonnáját, szót sem ejtve arról, honnét szerezte a kétes eredetű sonkát Mira szendvicsébe. Ha az Űrmuffin folytatását, a koncept-albumnak álcázott, Az Ultrastrici vibro-tragikus kalandjai címre keresztelt intő jelet nem jellemezték volna úgy, hogy „zavaros” (ismét a Guardian), „törvény által büntetendő” (Spin), „még arra sem méltó, hogy Bowie legritkábban használt zoknisfiókját illatosítsa” (Mojo), és „olyannyira zavarba ejti létezése puszta ténye, hogy egy előszobai tükörben önmagát megpillantva iszonyodva hőköl hátra, és többször felpofozza és közben nyomdafestéket nem tűrő, tizenkilencedik századi szitokszavakkal illeti önmagát” (New Yorker). Ha Oort nem ejtette volna teherbe azt a csinos hotelmenedzsert. Ha a világ nem vált volna olyan komor és komoly hellyé, hogy már nem érdekelte többé egy csapat csillámporba és csokiganázsba forgatott piperkőc.

Ha egy szörnyű, félházas edinburgh-i fesztiválfellépés utáni éjszakán Csodacsillag Mira nem javasolja, hogy adózási okokból házasodjanak össze, és Decibel Jones nem neveti ki.

Ha Mirát gyerekkorában nem vitte volna el a nagybátyja hosszú, vidéki autókázásra, valahányszor kiborította a kamaszkor szokásos, színes, szélesvásznas drámájának valamely fordulata, és nem kocsikáznak vég nélkül a lágy lankák és kőkerítések és buta képet vágó birkák között – amelyeket valószínűleg még sosem utasítottak vissza, nem buktak meg vizsgán, és nem küldtek haza az iskolai egyenruhára vonatkozó szabályok megszegéséért, csak mert egyik elismert katolikus szentnek sem volt soha rózsaszín haja –, mígnem a fűtött ülés és az alattuk elvonuló kátyúk dobütései úgy megnyugtatták és ellazították a lányt, hogy végül megfeledkezett arról, miféle szörnyűségen bukott ki, így aztán Mira a későbbiekben bármilyen traumával szembesülve rögtön a legközelebbi autó és kivilágítatlan út felé vette az irányt.

Ha Lila Poole nem hagyta volna az olcsó minibár tetején a bérelt furgon kulcsait.

Ha egy bizonyos külvárosi borz nem bonyolódott volna ádáz hirigbe kölykeivel, és nem bóklászott volna ki a Stirling felé vezető országútra, magában morgolódva a mai ifjú borzok slamposságán és szörnyű ízlésén, valamint azon, hogy manapság már nem tisztelik a náluk idősebbek jogait és kiváltságait.

Ha Mira nem tisztelte volna annyira minden élőlény jogait és kiváltságait, hogy félrekapja a kormányt ahelyett, hogy szaporítaná az Egyesült Királyság szenvedő, bundás elgázoltjainak számát, és nem száguldott volna orral előre egy elborzadt skót lápba.

Ha az újságíró nem kérdezte volna meg úgy egy hónappal később, honnét szereznek új dobost. Ha Decibel nem törte volna el a fickó orrát és arccsontját. Ha az újságírót nem egy olyan szennylap alkalmazta volna, amelyik annyi unott ügyvéd csatlóssal rendelkezett, hogy azok még egy hosszúszárnyú bálnának is a torkán akadtak volna.

De, akárcsak a posztatomi kor karcsú, ezüstös bombái, Decibel Jones és az Abszolút Nullák forrón, tágulón és gyorsan szétrobbantak. Az a sok „ha” egymás után „amikor” lett, és nem volt kerülőút, amelyen el lehetett volna érni a boldogság akár csak elfogadható hasonmását, ezeken a stációkon mind végig kellett menni. Sem Decibel, sem Oort, sem szegény, halott Mira nem gondolta soha, hogy a csodáknak a hétköznapiság hatalma fog betenni. Soha nem figyeltek a stúdió számadataira. Mindig megegyeztek abban, hogy másnaptól fogva már nem úgy viselkednek majd, mint a gyerekek a tengerparti játékgépsoron, ahol sosem fogynak ki az érmékből, hanem megszervezik az életüket, felelősségteljesen isznak, rendesen csinálják végre a dolgokat, és úgy játszanak rockot, mint a felnőttek. Azt hitték, az egyetlen csata, ami rájuk vár, az, hogy eljussanak a csúcsra, aztán már soha semmi nem lesz nehéz. Soha nem állították szembe a három könyörtelen algebráját a kettő vagy az egy egyszerű aritmetikájával. Nem számoltak a felföldi borzifjoncok kicsapongásaival és ellenérzéseik mélységével sokat tűrt atyáikkal szemben.

S ami a legrosszabb, őszintén hittek abban, hogy a közösen létrehozott varázslat megvédheti őket a ragadozó világtól, akárhány porosodó bizonyíték gyűlt is fel a használtlemez-boltok zugaiban. Ám Decibel Jones minden „ha” és „amikor” közepette kozmikus állandó maradt. Nem tehetett róla. Éppúgy képtelen volt arra, hogy szürke flanelöltönyt öltve elrejtőzzön lénye leglényege elől, mint hogy visszamenjen az időben, és komolyan vegye Mirát, a karjaiba zárja, és hazavigye.

Az élet szép. És az élet ostoba.

Így van: Decibel Jonest teljesen elárasztotta a megátalkodott, öngyúlékony, kifejlett, arénát megtöltő glamúr. Amikor történetünk barátságos, pattogós diszkógömbje tizenöt évvel és három megfeneklett szólóalbummal később rátalál, éppen horkolva álmodja ólomüveg szexskorpiókról, végtelenségig teli arénákról és pillecukorból, pehelypárnákból és repülők fekete dobozának anyagából álló, bérelt furgonokról szőtt visszatérő álmát egy bútorozatlan, közművesítetlen, közös fürdőszobás croydoni padlásszoba teától és biológiailag veszélyes vegyszerektől foltos padlóján, csillámportól ragacsos könnyek, rúzsos verejték és nyál folyójaként árad belőle a glamúr, olyan sűrűn, hogy életre kelve már-már maga is el tudna játszani egy F akkordot.

Szóval akkor: hol vannak a többiek?

Nos, történetesen abban a pillanatban, amikor Decibel Jones felébredt a hosszú éjszaka után, amelynek során azt színlelte, hogy még mindig húszéves, és középkorú, köztiszteletben álló polgárokkal csevegett, akik iskoláskorukban imádták, és kitárgyalták a durcás, ifjú popsztárok legújabb áradatát, meg azt, hogy azok az „idegenek”, akikről a cornwalli tökrészeg parasztok hadoválnak, valószínűleg csak egy olyan jobb élet reményében jöttek Angliába, amelynek nem része a mindennapos légibombázás a külföldi hatalmak által; éppen akkor, amikor a reggeli nap úgy ragyogott, tökéletesen fittyet hányva a személyes tér fogalmára, hogy Decibel ez egyszer hálás volt, amiért manapság csak olyan lakásra telt, amelynek egyetlen ablaka egy üdvözlőlapot gyártó cég irodájára nézett; éppen akkor, amikor szemét rányitotta élete ürességtől áthatott közepére, és eltűnődött, hogy miért is ennyire üres; nos, abban a pillanatban és történetesen egészen a közelmúltig mindenkit szörnyen lefoglaltak saját hétköznapi életük látszólag végeláthatatlan, izzáspontig hevült, egzisztenciális, logisztikai és főként banális gondjai.

Álljunk meg egy pillanatra! Világos a lecke?

A galaxis története egyetlen benne élő személy története. Egy túlbonyolított, újrakevert feldolgozás végtelenségig feltekert hangerőn.

De legalábbis egy történet Decibel Jonesról és a Földet Váratlanul és Feltűnő Módon Meghódító Űrflamingókról.

3.

RÖPÍTS A MENNYORSZÁGODBA

Decibel Jones tehát eszméletlenül hevert lakása padlóján egy vintage bronz-fekete McQueen bodyban, gíroszpapírokkal és utolsó szólóalbuma, az Autoerotikus Transzigazolás négyszáz példányával körülvéve, amelyeket fillérekért vásárolt vissza a kiadótól, félig kiürült rozés palackok gyűrűjében, amikor a földönkívüliek inváziójára sor került.

Valamiért mindig azt hitte, másmilyen lesz – márpedig Decibel elég sokat töprengett ezen. Érzékeny, serdülőkor előtti időszakában, amikor minden kósza holdsugár, galamb vagy léghokikorong képes óriásira dagadva és a jelentőség fényétől áthatva egy életen át tartó fétissé válni, a családjával együtt egy blackpooli videokölcsönző fölött lakott. A kis Danesh science fiction filmek mámorító, kovásztalan mannáján élt, hiába intette nagyanyja, hogy azok sem nem számítanak halalnak, sem nem olyan jók, mint a Bolondos úr a dallamokkal, ahogyan kedvenc amerikai rajzfilmjeit nevezte. A fiúcska bútorok között szlalomozó testvérei sűrűjében több délutánt is rászánt, hogy megpróbálja meggyőzni naniját – ugyanazt, aki évekkel később majd elejti a citromjait a Piccadilly Square-en – arról, hogy A nyolcadik utas a halál ezerszer jobb Elmer Fuddnál és Tapsi Hapsinál, sokkal komolyabb és jelentőségteljesebb, mint egy bohókás, buta rajzfilm, de nagyanyja leintette, és röviden kioktatta arról, mi is az ő személyes filozófiája a popkultúra kritizálásával kapcsolatban.

– Jee haan, a kettő ugyanaz! Az egyik vadászik, a másik menekül; az egyik répát rágcsál, a másik Sir John Hurtöt. Az egyik tojásokat rak, amik BUMM! felrobbannak. A másik meg Acme csapdákat rak le, amik BUMM! felrobbannak. Érted? Ugyanolyas. De a Bolondos úr a dallamokkal sokkal aktuálisabb, mert az űrlények a te nagy Danesh-fejedben élnek, a tapsifülesek meg Coventryben. Ráadásul az enyém fényes és vidám és színesen zajos, úgyhogy teszek a tiédre, ami viszont csöpögős és szivárgós és olyan a hangja, mint a mosogatógépnek. Plusz, ha az űrlények igaziak volnának, mint a tapsifülesek és a feleselős unokák, nem lennének ilyen randák, mert Isten nem hagyná, hogy egy ilyen csúfság a csillagokig jusson, miközben szép emberek rekednek itt, Blackpoolban. Igazam van, nyertem, egy pont Naninak.

Danesh soha nem nyert egyik, nagyanyjával folytatott vitában sem. Valahogy a Nani-logika olyan hatást fejtett ki a Danesh-logikára, mint a lúg a savra, és nyomában ott maradt ő, hogy szokásos fanyar pezsgése nélkül tovább töprengjen a xenomorfok és lagomorfok természetén.

Aztán ott volt az az első, tökéletes este Mirával és Oorttal, jóval a boszorkányok órája után, amikor Greenwich harangjai elütötték az Igazság idejét. Mira áthajolt Dess mellkasa fölött, hogy meggyújtsa cigarettáját Szt. Júdás fogadalmi gyertyája lángjánál, és így szólt:

– Teljességgel abszurd azt hinni, hogy egyedül vagyunk az univerzumban. De ha egyszer eljönnek, Danesh – ugye, Danesh a neved? Szóval, Danny fiú, ha egyszer tényleg eljönnek, az nem olyan lesz, mint A dologban vagy a Ragadozóban, vagy bármelyik X-aktás baromságban. Jobbak lesznek, mint a legjobbak közöttünk. Lesz művészetük, költészetük és zenéjük. – Aztán a lány észbe kapott, hogy végül is punk volna, és megváltozott a hangja. – A Dolog nem kuporog az esőben és hallgatja a Dolog-világ The White Albumját, mert a Dolog-világban csak Dolgosan telik az élet, nulla-huszonnégyben mészárpartik és robbanó vér meg hasonló szarságok. – Kifújta a füstöt, és a cigarettát Oort bájos ajkai közé csúsztatta, melyekre még mindig lila rúzs kenődött, Decibel pedig jóindulatúan bólogatott, mint mindig, befogadva mindazt, amit Mira és Oort kisütöttek, hogy aztán felrúgja az ionoszférába.

– Gondolj csak bele, haver. Hogyan tudná egy olyan faj kifejleszteni a fénysebességnél is gyorsabb, csillagközi utazáshoz szükséges technológiát? Hiszen csak vadásznak és zabálnak. Csak ostoba gyilokgombócok, vagy öldökfalatja zombi-majonézzel. Hol van a stréber, félénk ragadozó tudós, aki rájön, hogyan építsen űrhajót, miközben a nagydarab, menő ragadozó csávók a kocsmában szaggatják ki egymás gerincét? Sehol, ugyanis nem létezik. Te sem látsz óriási fehér cápákat magfúzióval vagy mivel pepecselni. A skorpiók nem mennek a holdra. Idelent nincs miért aggódnunk.

Azzal Csodacsillag Mira kényelmesen elfészkelődött közöttük, mint egy nagy, nyúlánk macska, és életében valószínűleg utoljára elégedetten felsóhajtott.

– Amikor eljönnek az űrlények, az egyik sorba azok állnak majd, akik harcolni akarnak velük, a másikba meg azok, akik meg akarják őket dugni, és a második sor fényévekkel hosszabb lesz.

Dess megsimogatta a lány hosszú haját, mely egy olajtócsa delejes színeiben pompázott. Akkoriban még mindig a Mr. Ötcsillagban dolgozott, egy sültkrumplisnál, mely lényegében ordító űr volt a falban, és amely mintha eltökélte volna, hogy olajban kisüti és paradicsomszósszal feltálalja a szívét. Mira petróleumhajának füstszaga volt és olcsó sampon mesterséges eperillata. Dess ujjain krumpli és olaj érződött. Mintha Blackpool és a parti sétány és a zsírpapír múlt iszonytató, nyaktörő sebességgel zsírpapír jövőbe fordult volna. Utálta. Akárkivé is szeretett volna válni, az a körmei alá ragadt szag elárulta a világnak az igazságot.

– Talán – mormolta, miközben az ég ultramarinkékre változott a keskeny ablakon túl, amelyet Dess lemosott volna, ha az egyúttal nem jelenti annak beismerését, hogy itt lakik. – Talán olyan lesz, mint abban a régi rajzfilmben, ahol a prérifarkas olyan megfeszítetten vadászik, üldöz, éhezik és működteti a gépeit, hogy észre sem veszi, mikor szaladt le az útról, át a sziklán, ki a levegőbe. Amikor csak néz a kamerába tehetetlen kutyafélelemmel torz, öreg pofáján, mielőtt a gravitáció beindulna, és elveszítene mindent – amit tulajdonképpen, ha egy kicsit is odafigyelt volna, előre sejthetett volna.

– Jól van, Füles – mondta Oort, és a sajátja helyett Decibel egyik ingét markolta fel a padlóról. – A lehangolt majmokon csak egyvalami segít: fagylalt reggelire.

– Gyerünk, talpra – nevetett Mira, a melltartója után tapogatózva a lerobbant ágy alatt. – Szögezzük vissza a farkadat, te Dolog úr a Dolog-világból.

Mira nem tudta, milyen hatással lesz a szóválasztása Dessre, egyszerűen csak erőlködés nélkül kimondta a tökéletes szavakat. Erőlködés nélkül tökéletes volt ő maga is.

Ezen az órán csak olasz fagylaltot találtak, de egy pisztácia-, egy kókusz- és egy mangómámorgombóctól másnapos kölykökből meghitt, háromfős nemzetté váltak, Magna Cartájukat cukorba és tejtermékekbe rótták Mackimmie Figyelemreméltó Fagylaltozójának lehetetlenül szerencsés, félig kiégett neonreklámja alatt, melyen – mivel Mackimmie asszony vonakodott bármit is kidobni, ami eleget tesz a működőképesség leghomályosabb definíciójának – csak a következő felirat villódzott: ACME REMÉL FAGYLALT.

Másfél évtizeddel később és öt kilóval könnyebben (mely kilókra valójában igencsak szüksége volt), miután a „Holdskorpió Megadiszkó” kitombolta magát az Űrmuffin B-oldalán, és az „Űrlény sorbanális” minden valószínűséggel dacolva üvöltött karácsonykor a Royal Albert Hall hangerősítőiből, Decibel Jones még mindig úgy gondolta, hogy a csillagközi kapcsolatfelvétel pont olyan lesz majd, mint imádott filmjeiben. A mindenkori és mindenholi kormányok hajlamait figyelembe véve a folyamat az első kapcsolatfelvételtől többé-kevésbé azonnal továbbfejlődne a totális háború, a belépési engedélyt megtagadó diplomácia, a szigorú, szürke és férfias hadihajók és még férfiasabb seregszemlék, valamint az egyforma, egyrészes futuro-kommunista egyenruhák és komoly lézerpuskák területére, ahol sztoikus, hosszú képű tábornokok néznek szembe sztoikus, féregarcú földönkívüliekkel, mint egy nyavalyás lézershow-n Waterlooban, és az egész csak egy szuperszexi emberi hősre várna, hogy megoldja a helyzetet helyettük.

De amikor végül bekövetkezett az űrlények inváziója, mégiscsak jobban hasonlított a Bolondos úrra a dallamokkal, mint Ridley úrra, a Skótra.

Egy pont Naninak.

Egyszerre értek földet a nappalikban – már ha ezt földet érésnek lehet nevezni –, egy késő áprilisi csütörtökön, délután kettőkor. Az egyik pillanatban még az egész bolygó bolygott, boldogulgatott, tükörtojást sütött vagy a Countdownt nézte, netán különféle eszközökön repetitív, endorfinoktól tocsogó játékokat játszott, a másikban pedig már egy két méter tíz centi magas, ultramarinkék, félig flamingó, félig horgászhal izé álldogált félszegen a szőnyegen. Kristályokkal borított csontjai átsejlettek mellkasa tollazatán, fején pedig nedves, zselés jádevirág rezgett, mint egy templomba igyekvő öregasszonyén. Bizalmasan és egyesével ránézett minden egyes emberre nagy, sötét, seprűszempillás szemével, melyben halvány fények csillogtak, és olyan megnevezhetetlen sóvárgást és védtelenséget sugárzott, mint egy Disney-hercegnő. A nappalival nem rendelkezők a számukra legismerősebb és legbensőségesebb helyen találkoztak a jövevénnyel. A dolgozókra nagy meglepetés várt a közösségi szobában. Egyesek, akik teljesen elmerültek a könyvelésben, szórakozottan a lény magas, kalaptartóra emlékeztető fejére akasztották zakójukat; erre hosszú, zöldes elefántcsont nyaka rózsaszínre váltott zavarában. Madárkoponyája közepéből karcsú, üvegként átlátszó szívóka meredt előre, a végén himbálózó kerek, fénylő lámpa viszont kicsit legörbítette az egészet, így a nyúlvány idegesen reszketve lefelé ívelt a bizalommal teli szemek között, mint egy fürj csőre, a törékenynek látszó lábak pedig úgy álltak, mintha egy balett-táncos készülne élete legfontosabb Giselle-címszerepére. Abban a pillanatban a bioszférában minden egyes Homo sapiens szembetalálkozott a tollas másvilággal.

Decibel Jones felnyögött.

Megpróbálta kinyitni a szemét. Sajnos nem mosakodott meg, mielőtt reménytelen kupacba omlott össze, ezért az előző esti haknin, valami pénzes, negyven-akárhány éves csóka születésnapján viselt szemhéjfesték szégyenből és fukszialila csillámporból álló cementté állt össze szempilláin. Oda se neki. A szem elvégzi a dolgát. Vissza az ágyba, ez a cél. Vagy vissza a padlóra. A padló mindig is jó barátja volt. Dessben mégis felébredt a primitív emlősösztön, miszerint figyelik, méghozzá nem úgy, ahogyan szívesen vette volna. Nem több ezer imádója, hanem egyetlen kivételesen éber lény, aki az itatóhelyen túli árnyékokból lesi; egy tőle eltérő teremtmény, aki sokkal gyorsabb, erősebb és éhesebb, mint ő valaha is volt – elvégre neki sosem kellett egy koreai büfékocsinál ravaszabb dolgot utolérnie. Lekaparta szempilláiról az előző esti csillámot, és felült, felborítva több palack krémsherryt és rozébort, valamint egy olyan csillogó fém szikladarabot, amelynek márkás változatai és limitált kiadású színverziói a jelenlegi gyűjtőőrület alapját szolgáltatták. Az övé olyan volt, mint egy guava a jövőből. Oort mindig azt mondogatta, hogy úgy iszik, mint egy nyugdíjas.

– Aki kukac kel, madarat lel – szólalt meg halkan a több mint kétméteres horgászhal-flamingó. Hangja lábujjhegyen járta körbe a szobát. – Szerintem a teljes Danesh-életedet alva és nem bamba fogod tölteni. Tudod, amíg te az Álombálon jártál, rímeket faragtam a személyiségedről, mert te rest vagy, én viszont nem. Hatékony Nani mondásokat és teát főz ki, és aranyat nyer Angliának.

Decibel Jones sírva fakadt.

Nem azért, mert a feje úgy sajgott, mintha valaki fejbe verte volna egy romlott szalonnával körbetekert krikettütővel, bár valóban így érezte magát. Nem is azért, mert az űrlény a nagyanyja hangján szólalt meg, bár később Danesh elismerte, hogy ez igazán figyelmes gesztus volt. Ennek semmi köze nem volt a szavakhoz. Mindenki sírva fakadt, amikor a lény először szólította meg őket. Mit sírtak! Zokogtak. Úgy bömböltek, mintha a lascaux-i ősembereket hipp-hopp a sixtusi kápolnába teleportálták volna abban a pillanatban, amikor ott Tolkien tündéi élőben előadják Az operaház fantomját. Érzékeik egész egyszerűen nem arra voltak tervezve, hogy ilyesfajta bársonyos érzékszervi sortűz zúduljon rájuk egy medveölő puskából. Az emberiség értetlen, kimondhatatlan, vallásos áhítattal zokogott. Arcra zuhantak; elfelejtettek levegőt venni. Az űrlény hangja úgy érte fülüket, mintha minden egyes eksztatikus pillanatot, minden együttérző ösztönt és minden mélységes bánatot egyetlen balladába gyúrtak volna, mely arról szólt, hogy védjék meg a szépségeseket és az ártatlanokat és a törékenyeket a fogakkal teli sötétségtől. A hétmilliárd ember mindegyikének olybá tűnt, hogy nem egy idegen lény üdvözli őket az első alkalommal, hanem kedvenc gyerekük és betegeskedő szüleik énekelnek duettet arról, milyen kétségbeesett szükségük van rájuk.

Az új kort beköszöntő első pillanatban az emberiség inkább boldogan megsemmisítette volna önmagát, csak nehogy bármi baj érje a nagy, kék madarat a nappalijukban.

– Kérlek, ne zaklasd fel magad – folytatta a lény valamivel kevésbé vibráló hangon. – Bármilyen stílusban képes vagyok megszólalni, ami a legkezelhetőbb számodra a jelen ontológiai válsághelyzetben. A körülményekre való tekintettel valamekkora krízisre számítani lehet. Egy olyan dialektust választottam, amelyet te a melegséggel és a biztonsággal hozol összefüggésbe, de szemlátomást túllőttem a célon. Tovább halászom emlékeid mocsarában egy másik után. – A horgászhal-flamingó szépséges, sötét szemét áttetsző hüllőszemhéj takarta el. Úgy tűnt, aggasztja a Decibel mocsaras fejében úszkáló halak minősége. Végül a szemhéj fölemelkedett, az űrlény kinyitotta sötét csőrét, és öt hangos, pszichét megrendítő, ám elképesztően ismerős hangjegyet bongott a gyászos, üres lakásban.

– Mi a fészkes fenét műveltél magaddal múlt éjjel, Dess? – motyogta a világ ex-legnagyobb rocksztárja, felocsúdva ámult kábulatából, csak hogy arra eszméljen: homlokát a mocskos padlón nyugtatja, mintha imádkozna. Ha tudta volna, hogy társaságot kap, kitakarít.

Az űrlény ismét eltrombitálta ugyanazt az öt hangjegyet. Úgy tűnt, élvezi.

– Fel kell hívnom dr. Collinst – nyögte Decibel. – El kell mondanom neki, hogy egy kék flamingó van a lakásomban, aki a nanimat és a Harmadik típusú találkozásokat idézi. Neki majd lesz erre valami bogyója. Az öreglánynak mindig van. Rendes nő. Nem Lila, de határozottan rendes.