RÉSZLET

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Curtis Sittenfeld: Romantic Comedy

Copyright © 2023 by Curtis Sittenfeld

All rights reserved.

Originally published in the United States by Random House,
an imprint and division of

Penguin Random House LLC, New York.
Random House and the House colophon

are registered trademarks of Penguin Random House LLC.

Grateful acknowledgment is made to Hal Leonard LLC for permission to reprint an excerpt from “Dairy Queen”, words and music by Amy Ray,

copyright © 2004 by Songs of Universal, Inc. and Godhap Music.

All rights administered by Songs of Universal, Inc. All rights reserved.

Reprinted by permission of Hal Leonard LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Goretity Franciska, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 478 6

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Timea

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Harrach Judit

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

A szeretett és mókás C-nek

Prológus

2018. február

Sokszor olvastam, nem tesz jót, ha az ember reggel egyből a telefonja után nyúl: a hírek, a közösségi média és az e-mailek mind megzavarják az ébredés természetes folyamatát, és stresszessé tesznek. Én legalábbis ezzel magyaráznám a tényt, hogy felment bennem a pumpa, mihelyt reggel a telefonomért nyúltam, és megtudtam, hogy Danny Horst és Annabel Lily járnak.

Nem azért lettem dühös, mert szerelmes voltam Danny Horstba, vagy urambocsá! Annabel Lilybe. És nem is azért, mert a világon megint kettővel több ember találta meg az igaz szerelmet, míg én többnyire parlagon hevertem. Még csak nem is azért, mert a hírt nem magától Dannytől hallottam, jóllehet egy irodában dolgoztunk. Az volt az oka, hogy Annabel Lily egy szuper dögös, tehetséges, világhírű filmsztár volt, Danny pedig egy tökfilkó. Nem volt ő rossz srác, és a maga módján ő is tehetségesnek számított. Dehát az isten szerelmére, ő egy tévés vígjátékíró volt, ugyanaz, mint én, csak férfi változatban. Sápkóros, mindig kialvatlan és szarkasztikus. De talán pont azért, mert férfi volt, ráadásul tíz évvel fiatalabb nálam, több önbizalommal rendelkezett, kevesebb volt benne a megfelelési kényszer, és sokkal meggondolatlanabbul szólt be másoknak. Az afterpartikon még csak nem is leplezte, hogy be van tépve. Szinte nyíltan hangoztatta, hogy szociális szorongása van, és pornófüggő. Amikor fontolgatta, hogy Rogaine-t1 kezd használni, belementem, hogy képeket készítsek a telefonjával a feje búbjáról, hogy jobban lássa, pontosan mennyire is kopaszodik, majd amikor először alkalmazta a szert, én ellenőriztem, hogy rendesen bedörzsölte-e a habot a fejbőrébe. Még a böfögése fajtáit is olyan jól ismertem, hogy a hangzásából ki tudtam találni, mit evett legutóbb.

Danny olyan volt nekem, mint a kisöcsém: imádtam, de közben büdös volt, és az idegeimre ment. Ám Annabel Lily érdeklődését még az ilyen hibái és idegesítő szokásai sem lankasztották. Három héttel korábban ő volt az Éjjeli baglyok vendég-műsorvezetője, ami egybeesett a legújabb filmje bemutatójával. Ez egy akciófilm-franchise negyedik része volt, ő pedig egy korrupt FBI-ügynököt alakított benne. Ő konferálta fel a műsort. Egyvállas, fekete szatén koktélruhát viselt, ami a combjánál fel volt sliccelve, és kiemelte vékony homokóraalakját. Hosszú, vörös haját a régi hollywoodi filmek stílusában hullámosra sütötték be. Annabel gyönyörű, kedves és elbűvölő volt, és még ha nem is tudta a poénokat a legjobban időzíteni, legalább dögösen viselkedett, ami legalább annyira fontos. Az egyik jelenetben egy mormotát kellett játszania, ami azzal járt, hogy négykézláb mászkált egy szőrös kezeslábasban, két hatalmas műmetszőfoggal. A szkeccset egyébként Danny írta, vagyis feltételezhető, hogy a vonzalom első szikrái akkor pattantak ki kettejük között, amikor ezt próbálták.

A mormotás jelenet elég cuki volt ahhoz, hogy talán még meg is tudtam volna bocsátani nekik, viszont az már kiverte a biztosítékot, hogy az elmúlt néhány évben már ők voltak a harmadik páros, akik összejöttek az Éjjeli baglyok produkcióban. És bárki, aki életében valaha írt már viccet, hallott tündérmesét, vagy akár egy divatújság cikkét is elolvasta, tudja, hogy a három egy bűvös szám. A mesei hármas pedig ebben az esetben az A kategóriás celeb és az Éjjeli baglyok valamelyik stábtagja között szövődő románcok trendjére vonatkozott. Nevezetesen az A kategóriás celeb nők és a férfi stábtagok románcaira. Az előző évben voltam egy esküvőn. Imogen Wagner, egy platinaszőke, Oscar-díjas brit színésznő hozzáment egy Josh Beekman nevű színésztársához, aki leginkább Backne Guy visszatérő karakterének megformálásáról volt ismert. Azelőtt pedig a forgatókönyvíró stáb vezetője, Elliot Markovitz (az én százhetven centis, negyvenéves főnököm, aki ráadásul bőrmokaszinban jár) elvett egy többszörös platinaalbumos, Nicola Dornan nevű popsztárt, aki majdnem száznyolcvan centi, harmincéves, és kiemelt ENSZ-nagykövet. És persze ez adta a dühöm esszenciáját: soha az életben nem jönnének létre ilyen párok, ha megcserélnénk a nemeket. Egy észbontó férfi celeb sosem szeretne bele egy átlagos, dilis, ápolatlan nőbe. Soha. Tök mindegy, mennyire okos.

Azonban azt is tudtam, miközben feküdtem az ágyban és a telefonom képernyőjét bámultam (Danny és Annabel előző este jöttek össze, és egy klubban csókolóztak, ahol Annabel a huszonnegyedik szülinapját ünnepelte): ki fogom írni magamból a haragomat. Ahogy mindig is, komédiába öntöm az érzéseimet. Én ezzel gyógyítom magam.

Első fejezet

2018. április

AZ ÉJJELI BAGLYOK
HETI PROGRAMJA

Hétfő 13.00: pitch meeting a vendég-műsorvezetővel

Kedd 17.00: az egész éjszakás írás kezdete

Szerda 12.00: a beadandó szkeccsek határideje

Szerda 15.00: a beadott szkeccsek olvasópróbája

Szerda 21.00: előzetes műsorbeosztás belső közzététele

Szerda éjjel – szombat délelőtt: próbák, forgatókönyv ismétlése, díszletépítés, speciális effektek tervezése, haj, smink és jelmez tervezése és kivitelezése, próbafelvételek forgatása

Szombat 13.00: főpróba

Szombat 20.00: jelmezes főpróba élőben, közönség előtt

Szombat 23.30: élő műsor új közönség előtt

Vasárnap 1.30: első afterparti

HÉTFŐ 13.10

A heti műsor kezdetét kijelölő meetingre két szkeccs prezentálásával készültem, pedig három ötletem is volt. Többet is meg lehetett írni és be lehetett adni, de csak kettő prezentálására volt lehetőség, szóval csak úgy találomra ráböktem, melyik kettő legyen az, attól függően, hogy a vendég-műsorvezető hogyan reagált az előttem prezentálók pitcheire. Nagyjából negyven író, színész és producer nyomorgott Nigel Petersen tizenhetedik emeleti irodájában, aki a show ötletgazdája és főrendezője volt. Nigel tizenhetedik emeleti irodája nem összetévesztendő a nyolcadik emeletivel, ami szomszédos volt a stúdióval, ahol a műsort forgatták. Jól felszerelt szoba volt, ám közel sem arra találták ki, hogy egy negyvenfős meetinget tartsanak benne. Ez azt jelentette, hogy Nigel az íróasztala mögött ült, a vendég-műsorvezető egy bőr karosszékben, néhány szerencsés stábtagnak sikerült helyet szereznie magának a kanapén, mindenki más pedig a falnak dőlve ácsorgott vagy a földön ült.

Nigel azzal kezdett, hogy bemutatta a műsorvezetőt, aki egyben a hét zenei vendége is volt, ahogy minden évadban egyszer. Noah Brewster már kétszer is volt meghívott zenész, ám most először lehetett az est házigazdája. Nyálasan jóképű, elképesztően sikeres énekes-dalszerző hírében állt, aki émelyítő popslágereket ír, és köztudottan huszonöt alatti modellekkel jár. És bár úgy nézett ki, mint egy szörfös fiú (acélkék szem, kócos, szőke tincsek, borosta, széles mosoly és kigyúrt test), azt olvastam az aznap reggel körbeküldött életrajzában, hogy Washington D. C. külvárosában nőtt fel. Harminchat éves volt, vagyis annyi, mint én, azóta is töretlen hírnévvel, hogy úgy tizenöt éve kiadta a Making Love in July című slágerét, amikor én még egyetemre jártam. A Making Love in July dicshimnusz volt arról, hogy tiszteletteljesen sikerült elvenni egy hosszú hajú lány szüzességét, akinek „ragyog a bőre”, „durcás a szája” és „málnapiros a mellbimbója”, ez is egy olyan szám volt, amit annyit játszottak a rádióban, hogy önkéntelenül is kívülről tudtam a szövegét, bármilyen pocséknak tartottam. Szintén az önéletrajzból értesültem róla, hogy Noah Brewster azóta számtalan díjat zsebelt be, és több mint húszmillió albumot adott el. Nem volt véletlen egybeesés, hogy az új lemezét a következő héten készült megjelentetni, a műsorvezetők, a meghívott zenészek a kettő kombinációi az újdonsült hírnevüket ünnepelték vagy a közelgő munkájuk promócióján dolgoztak.

Miután Nigel bemutatta, Noah körbetekintett a szobán, és azt mondta:

– Kösz, hogy hagyjátok egy zenésznek, hogy tönkretegye a humoristák buliját. Már azóta régi álmom, hogy az Éjjeli baglyok műsorvezetője lehessek, amikor gimis koromban lesurrantam az alagsorba tévézni, miután a szüleim lefeküdtek. – Ránk villantotta a széles mosolyát, én pedig elgondolkodtam, vajon a fogai igaziak-e, vagy ezek csak koronák? Már kilenc éve dolgoztam az Éjjeli baglyoknál, és mint ilyen, hozzászoktam ahhoz, hogy felső kategóriás celebekkel találkozom, jóllehet néha meglepő volt rájönni, ki az, aki élőben még jobban néz ki (a többségük), ki az, aki egy seggfej (nem sokan, de határozottan voltak köztük), ki az, aki kiábrándítóan ostoba (egy népszerű bűnügyi sorozat főszereplője magasan kiemelkedett ebben), és ki az, akiről azt kívánnád, bárcsak örökre maradna a show-ban, mert annyira jól játszik a jelenetekben, ráadásul tök jó vele lógni az éjszaka közepén.

Nigel a baljára pillantott, ahol egy író kuporgott a lábánál, és így szólt:

– Benji, akkor ugorjunk is neki!

Benji egy olyan szkeccset prezentált, ami egy visszavonult FBI-ügynökről, James Comey-ről szólt, aki éppen készül kiadni a memoárjait, és mindenféle kislányos, „kedves naplóm”-stílusú visszaemlékezéssel volt teletűzdelve. Aztán jött egy Oliver nevű stábtag, aki azt mondta, Rohittel, egy másik íróval dolgozik együtt egy ötleten (szerdáig úgysem derül ki, hogy ez most tényleg igaz volt-e, vagy Oliver csak kifogásnak találta ki). Utána egy újabb író, Lianna pitchelt egy jelenetet, amiben Noah Brewster egy szexi heteró fiút játszana egy gimis fiúkórusban, majd Tony mutatta be az ötletét, amiben Noah egy fehér, elit iskolás képviselőjelölt lenne, aki kiáll vendégprédikátornak egy csupa feketékből álló gyülekezet elé. Henrietta és Viv, a két lány, akivel a legtöbbet dolgoztam együtt, azt mondták, hogy egy olyan szkeccset akarnak csinálni, amiben kutyák szörfölnek az interneten. Én mentem hatodiknak.

– Magamban azt a címet adtam neki, hogy A Danny Horst-törvény – mondtam –, mivel a saját kollégám adta az ötletet, akinek a nagy híréről, gondolom, mindannyian hallottunk. – Mindenki tapsolt és hujjogatott. A hétvégén, héthétnyi együtt járás után Danny és Annabel eljegyezték egymást, ahogy az kiderült az Instagram-fotóról, amit Annabel posztolt a gyűrűről, miközben a kezét Dannyére tette. A pletykalapok egyből megszellőztették, hogy a gyémánt smaragdcsiszolású, pavé kirakással, amelynek értékét 110 000 dollárra becsülték. Bár én magam is voltam már rövid ideig férjnél a húszas éveimben, fogalmam sem volt, mit jelent az, hogy „smaragdcsiszolású” meg „pavé” – az exférjem és én mindketten sima karikagyűrűt viseltünk.

Amikor elült az üdvrivalgás, Danny, aki két emberrel arrébb, tőlem balra ült a földön, így szólt:

– Köszönöm mindenkinek! És ja, eléggé fel vagyok dobva, hogy én lehetek Mr. Annabel Lily. – Miután erre újabb lelkendezés tört ki, Danny hozzátette – Ha bárki is rosszra gondol, igen, Sally előre figyelmeztetett, hogy fel fog engem használni arra, hogy előrelendítse a karrierjét.

– Próbálom rávenni Dannyt, hogy együtt írjuk meg – szóltam közbe. – De egyelőre pihentetjük a témát. Mindegy, a lényeg, hogy arról a jelenségről akarok írni (bocsi, Danny, de tudod, hogy szeretlek), hogy az Éjjeli baglyoknál a férfiak mindig a saját szintjük fölött randiznak, míg a nők sohasem.

Mindenki nevetni kezdett, bár ez ilyenkor általában azt jelentette, hogy az ember túl korán lőtte le a poént. Éppen ezért sokan csak kamu ötleteket prezentáltak, bár én inkább kockáztatni szoktam, hogy a valódiakat osszam meg, hogy lestoppoljam őket arra az esetre, ha más is valami hasonlón törné a fejét. Ráadásul egyébként sem a nevetés volt egy szkeccs sorsának meghatározója, sokkal inkább Nigel szeszélyei. A szerdai olvasópróbára beadott negyven szkeccsből kábé csak tizenkettő jut el a szombati jelmezes főpróbáig, és abból is csak nyolc az élő adásig. Az olyan jelenetek, amelyekben a műsorvezető is szerepel, jobb eséllyel indulnak, de ezenkívül teljességgel lehetetlen megjósolni, mire fog jutni Nigel. Sokszor összetörte már a szívét mindenkinek, aki most is itt ült ebben az irodában.

– Nyilván jó lenne, ha valamilyen mértékben Danny is szerepelne a jelenetben – tettem hozzá. – Vagy mint önmaga, vagy mint valaki más. És Noah, szuperül működhetne, ha te valami olyan csávó lennél, aki valahogy megszegi a törvényt, és letartóztatnak, mondjuk, mert Vivvel vagy Henriettával randizol, akiket elmaszkírozhatnánk úgy, hogy ne nézzenek ki olyan jól, mint a való életben. – Bár tényleg jóban voltam Vivvel és Henriettával, nem csak azért mondtam, hogy dicsérjem őket. Tényleg nagyon dögösek, ami nem ritka a női humoristáknál, és még viccesek is voltak, olyannyira, hogy ez még a szépségüket is elhomályosította, ami szintén nem volt ritka a női humoristáknál.

– Akkor, ha jól értem… – szólalt meg Noah Brewster, és az arcára kiülő zavarodottság miatt elgondolkodtam, hogy talán ő is egy a dilinyós celebek közül. Azelőtt még sosem beszéltem vele. Amikor zenei meghívottként lépett fel a show-ban, én még nem dolgoztam itt, azóta pedig nem volt alkalmam találkozni vele. A zenészek néha szerepeltek egy-egy szkeccsben, vagy csütörtök délutánonként meg lehetett nézni, ahogy a dalaikat próbálják, ha épp nem volt jobb dolga az embernek, de ez nem jelentette azt, hogy találkoztunk is velük. – Azzal követnék el törvényszegést, hogy sokkal jobban nézek ki, mint a nő, akivel együtt vagyok?

Némi kuncogás támadt, majd az egyik író, Jeremiah közbeszólt:

– Csak a hajadért egymillió dollár lenne az óvadék!

Noah arca nem volt ellenséges, amikor rám nézett, és azt mondta:

– Nem, most komolyan kérdezem.

– Hát, végül is ja – feleltem. – Lényegében igen. – Én háttal ültem az iroda nyugati falának, Noah pedig úgy három méterre állt tőlem, közöttünk pedig rengeteg ember.

Noah hangja vidám és diplomatikus maradt, amikor válaszolt:

– Mindig is úgy gondoltam, jobban működik, ha az est házigazdája saját magán viccelődik ahelyett, hogy másokon gúnyolódna, úgyhogy hajlok arra, hogy ezt passzoljam.

Igaza volt abban, hogy az önirónia nyerő stratégia. Azonban szükségtelen és irritáló volt tőle, hogy ilyen korán és mindenki előtt kijelentette, nem akar szerepelni egy adott jelenetben. Nigel mindig adott vétójogot a műsorvezetőknek. Sőt, annyira felidegesített, hogy úgy döntöttem, a második körben azt az ötletemet prezentálom, amivel kapcsolatban én magam is bizonytalan voltam, éppen amiatt, mert nem tudtam eldönteni, vajon sértő lenne-e Noah Brewsterre nézve.

– Jogos – feleltem olyan diplomatikus hangon, mint amilyen az övé is lenni akart. Tudtam, hogy tapintatosnak kell lennem. – És ha már ennyire magadon akarsz élcelődni, jó hírem van. A másik ötletem arról szól, hogy nyilván rengeteg rajongód van, és az egyik oka, amiért ennyire szeretnek, az, hogy igazi romantikus zenét játszol. Mivel a romantika és a sziruposság kéz a kézben jár, arra gondoltam, hogy lehetne egy olyan szkeccs, amiben cukorkaárus vagy, és az édességeid megfelelhetnének az egyes dalaidnak. Szóval, ha jönne egy vásárlód, akkor mondhatnád neki, hogy „ennek a cukornak bársonyos málnaíze van, tökéletes a júliusi szexhez”. Vagy „ez a tengeri sós ízvilág a Lighthouse Beach lágy fuvallataira emlékeztet”.

– Ez a bársonyosan édes cukorka nagyon jól szopogatható – szúrta közbe Danny. Ahogy az lenni szokott, ha valaki más is becsatlakozott az ötletelésedbe, az nagyobb szó volt, mintha nyíltan megdicsérte volna.

Noah nem sértődött meg látványosan, inkább tűnt úgy, hogy zavarban van, mint hogy jól szórakozik.

– Szóval olyan lenne, mint egy borleírás, csak cukorkában? – kérdezett vissza.

– Gondolkozz rajta! – biztattam. Bár a kettes limitre való tekintettel nem említettem ezen a meetingen, de a harmadik ötletem az volt, hogy Noah szerepeljen a Dumagépben mint vendég zsűritag. A Dumagép egy szkeccssorozatom volt, az Amerikai tüdők című műsor paródiája. Az a műsor ugyanezen a csatornán ment, csak Los Angelesben forgatták. A három híres zenészből álló zsűri tanácsokkal látta el a versenyzőket, és én azt a részt figuráztam ki belőle, amikor nem elég, hogy a két férfi zsűritag rengeteg időt töltött azzal, hogy kioktassa a női zsűritagot, amiért túl sokat beszél véleményezéskor, ők sokkal hosszabb idő alatt mondták el mindezt, mint amennyit a nő összesen beszélt. És engem ebben az egészben a legjobban az bosszantott: ahelyett hogy visszavágott volna a vádaskodásra, jókedvűen annyit válaszolt: „Tudom, tudom! Mit is mondhatnék? Igazi dumagép vagyok.”

– Köszönjük, Sally – szólalt meg Nigel, majd a mellettem ülő íróra nézett. – Patrick?

Miközben Patrick elkezdte mesélni az ötletét, miszerint Trump beolvasztatná az aranyvécéjét, hogy fogtömést csináltasson belőle, én Noah Brewster cukrosan jóképű, szörfös fiú arcát bámultam, ő pedig Patricket, és ez így ment három órán keresztül, merthogy addig tartott a meeting. Mielőtt Nigel szélnek eresztett volna minket, szokásához híven a vendég-műsorvezetőhöz fordult, és megkérdezte, neki van-e saját szkeccsötlete. Mire idáig jutottunk, levontam a következtetést, hogy Noah tulajdonképpen nem is tökfilkó. Sokat mosolygott és nevetett, de nem erőlködött, ahogy azt sok vendég tette, hogy bebizonyítsa, mennyire jópofa. És amikor nem volt neki világos valami, olyan magabiztossággal kérdezett vissza, amit tiszteltem, annak ellenére, hogy maradt bennem némi tüske azok után, hogy olyan tenyérbemászóan viselkedett, amikor A Danny Horst-törvényt pitcheltem.

Noah még egyszer körülnézett a szobában, és így szólt:

– Azok után, amiket itt hallottam, csak még izgatottabb vagyok az elkövetkező egy hétre tekintve. Kicsit meg vagyok rémülve, de inkább izgulok. Lelkesen támogatom az ötleteiteket, és nem török nagy babérokra. Bevallom, nekem is van egy ötletem, amit dédelgetek magamban, talán megpróbálom egyedül megírni, de még az olvasópróba előtt el kell döntenem, napvilágot lásson-e. Viszont, ami a ti ötleteiteket illeti, mindegyikben benne vagyok.

Úgy érted, mindegyikben, kivéve abban, hogy úgy tegyél, mintha egy olyan nővel randiznál, aki kevésbé vonzó nálad, gondoltam. Eltűnődtem, hogy ez az averziója vajon összefügg-e azzal, hogy mennyi modellel járt eddig a való életben, ám ekkor egy hosszú, mély orgánumú böfögés ütötte meg a fülemet, amelyet egy reggeli burrito veszedelmes szaga kísért. A tekintetemet Dannyre kaptam, aki röhejes kacsaszájat biggyesztve meresztette a szemét (mintha csak azt akarná mondani, „hoppácska!”), mire én mogorván összevontam a szemöldökömet. Igen, a böfögés az élet része, de nem tudta volna még fél percig kibírni, ha már a meeting három órája alatt kibírta?

Patrick, aki Danny és köztem foglalt helyet, felém hajolt:

– Ez te voltál?

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Felhasznált betűtípusok

Asap – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License