Giuliano da Empoli

RAGADOZÓK KORA

Fordította Fáber Ágoston

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Giuliano da Empoli: L’heure des prédateurs

Éditions Gallimard, Párizs, 2025

Első kiadás

Copyright © Éditions Gallimard, Párizs, 2025

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Fáber Ágoston, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © FangXiaNuo via Getty Images

Szerzőfotó © Francesca Mantovani © Éditions Gallimard

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette és szakmailag ellenőrizte Zsuppán András

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Készült 2025-ben az Alföldi Nyomda Zrt.-ben

Felelős vezető György Géza vezérigazgató

ISBN 978-963-633-320-1

A hősök között, akiknek a kivételes életét Plutarkhosz elénk tárja, ritka az úriember.

Tartalom

New York, 2024. szeptember

Jegyzetek

Amikor Hernán Cortés partraszállásának első hírei eljutottak az azték fővárosba, II. Moctezuma azonnal összehívta legközelebbi tanácsadóit. Milyen fogadtatásban kellene részesíteni ezeket a hívatlan vendégeket, akik ki tudja, honnan jöttek, mégpedig fura, úszó városokon?

Voltak, akik úgy vélték, ott helyben a tengerbe kellene szorítani az érkezőket. Az azték hadseregnek valószínűleg nem okozott volna gondot végezni néhány száz óvatlan kalandorral, akik hívatlanul hatoltak be a Hármas szövetség területére.[1] „Csakhogy”, mondták mások. Az első jelentések az idegenek természetfeletti képességeiről szóltak: testüket tetőtől talpig fém borítja, amelyről a legkeményebb nyílvesszők is lepattannak. Hatalmas, szarvasszerű állatokon közlekednek, amelyek engedelmesen követik a parancsaikat. De legfőképpen tűzokádó és mennydörgő botok vannak náluk, amelyek segítségével megölnek mindenkit, aki ellenszegül nekik. De mi van akkor, ha mégsem arcátlan barbárokról, hanem istenekről van szó? Fehér bőrű, szakállas vezérük pedig, csillogó sisakkal a fején, nem más, mint a száműzött Ketzalkóatl, a Tollaskígyó, aki visszatért a földre?

E két ellentétes vélemény kereszttüzében az uralkodó azt tette, amit a politikusok bármely korban mindig is tesznek: úgy döntött, hogy nem dönt. Az idegenek fogadására követet küldött egy halom ajándékkal, hogy lenyűgözze őket csillogó gazdagságával, de megtiltotta nekik, hogy a főváros felé vegyék az irányt. Az eredmény pedig, ahogyan minden korban, ezúttal is borítékolható volt: miután vállalta a szégyent, hogy elkerülje a háborút, Moctezuma végül nemcsak megszégyenült, de a háborút sem tudta elkerülni.

A nyugati országokban a politikai vezetők a techipar hódítóival szemben az elmúlt három évtizedben pontosan úgy viselkedtek, ahogyan a 16. században az aztékok. Megadták magukat a dörgő és villámló internetnek, a közösségimédia-platformoknak és a mesterséges intelligenciának, mégpedig abban a reményben, hogy hátha rájuk is ragad egy kis angyalpor.

Össze sem tudnám számolni, hányszor voltam tanúja a megalázkodás efféle rítusainak. Ugyanaz történik újra és újra minden fővárosban. Az oligarcha kiszáll a magánrepülőgépéből, morcosan, mert a drága idejét kénytelen régimódi törzsfőkre pazarolni, ahelyett hogy azt hasznosabb dologra, vagyis valamilyen poszthumán célra fordította volna. A politikus, miután fényűző fogadtatásban részesítette a techvezért, gyors megbeszélésen megpróbálja rávenni, hogy az országban hozzon létre legalább egy kutatóműhelyt vagy egy mesterséges intelligenciával foglalkozó kutatócsoportot. Végül azonban be kell érnie egy sebtében elkészített szelfivel.

Akárcsak Moctezuma esetében, a mi politikai vezetőink túléléséhez is kevésnek bizonyult a megalázkodás: bár a hódítók kezdetben úgy tettek, mintha tiszteletben tartanák a vezetők hatalmát, amint ez utóbbiak alárendelt helyzetbe kerültek, a hódítók elkezdték kiépíteni saját birodalmukat. Mindenütt beköszöntött a ragadozók kora, és ahogy a dolgok állnak, akaratukat tűzzel-vassal fogják érvényesíteni.

Ez a kis könyv a hódítás elbeszélése egy azték írnok szemszögéből, inkább képek által, mint fogalmak szerint, ekként ragadva meg a szellemet azon a korfordulón, amikor egy világot a szakadékba taszít egy másik világ.[2]

New York, 2024. szeptember

A Palesztin Hatóság elnökét négy barna ruhás férfi társaságában látjuk. Az egyik kicsit magasabb, a másik valamivel testesebb, mint a többi, de mindegyikük haja ősz, bőrük érdes, arcuk – ahogyan az a katonából lett bürokraták esetében lenni szokott – meglehetősen elgyötört. Amikor leülnek, barna nadrágjuk szára az olcsó cipőjükből kilátszó rövid zokni fölé csúszik. Mikor Mahmúd Abbász belefog a tragikus helyzetről szóló monológjába, a barna öltönyös férfiak mozdulatlanul hallgatják, és valamiféle bizonytalan sajnálkozáson kívül más nem tükröződik az arcukon. Beszédében vezetőjük párhuzamot von az aktuális helyzet és az 1948-as és 1967-es háború között, amelyek miatt több százezer palesztinnak kellett elmenekülnie. Senki sem tudja, hogy ezek a férfiak akkor hol voltak. Kétségkívül épp csak megszülettek, majd ki tudja, fiatalon hová sodorta őket a kegyetlen történelmi véletlen. Arckifejezésük változatlan, túlságosan fáradtak. Akkor sem látszik rajtuk semmi érzelem, amikor a francia elnök ragadja magához a szót. Talán közülük némelyek beszélik a nyelvet. A többieknek viszont meg kell várniuk, míg a tolmács fordítani kezd. De látszólag semmi sem képes áthatolni kimerültségük falán, még az sem, amikor megélénkül a két államfő közötti eszmecsere.

Egészen addig, amíg el nem hangzik egy szó. Egyetlen szó, amely tökéletesen váratlanul bukkan elő az efféle tárgyalások során megszokott több millió szó közül gondosan kiválogatott szavak folyamából. E szó hallatán a barna ruhás férfiak megélénkülnek. Magába roskadt testük a két elnök felé fordul, szemük hirtelen ragyogni kezd. Kis jegyzetfüzeteket vesznek elő, jegyzetelni kezdenek, és lopva, de már-már derűsen tekintgetnek egymásra.

Lulára mindenkinél tökéletesebben ráillik az, ahogyan Mérimée jellemezte Palmerstont: „félig államférfi, félig gyerek”.[3] Összezavarodik, Macront „Sarkozynek” nevezi, talán túl sokat látott már, volt munkás, harcolt harminc évig, ült börtönben, majd eltöltött két ciklust Brazília elnökeként, és bevezette a Bolsa Famíliát,[4] amely több millió brazilt emelt ki a mélyszegénységből. Aztán visszavonult, egy képtelen botrány miatt ismét börtönbe került, felmentették, majd „feltámadt”, és 76 éves korában újra megnyerte az elnökválasztást. Nincs még egy politikai vezető a világon, aki hasonló életutat tudhatna maga mögött. Lula viccelődik, provokál, tapasztalt öreg róka, de még mindig képes ragyogni, tudja, mivel lehet a másikat meghatni vagy megnevettetni; mindenki rögtön a hatása alá kerül, amint belép egy államfőkkel teli tárgyalóterembe.

Az összejövetel végén Haitit és az ország bandák kezén lévő fővárosát hozza szóba, megígéri, hogy foglalkozik a kérdéssel. A francia elnök bemutatja neki a Haitiről származó Dany Laferrière-t.[5] Lula fellelkesül, megöleli Danyt, meglapogatja a hátát, mintha csak rég nem látott testvére lenne. Majd: „Íme, egy másik író”, mondja neki Macron, és rám mutat. „De én csak egy egyszerű olasz vagyok”, válaszolom neki, kissé zavartan. Lula nevet, és bátorítóan megölel.

Az iráni elnök testőre a bejárat előtt parkolt le az autóval, az épületben a főnöke éppen a francia elnökkel tárgyal. Az Élysée-palota biztonsági szolgálatának egyik tagja egyszer csak odalép hozzá: „Uram, itt nem parkolhat.” Az iráni férfi nem mozdul. A francia folytatja: „Uram, látom, hogy fegyver van önnél, ez tűrhetetlen. Ez itt francia terület.” Ekkor az iráni végigméri: „Bent van az elnököm.” „Az enyém is, higgye el, nincs mitől tartania.” Az iráni végül arrébb gurul néhány centiméterrel. Ekkor az amerikai titkosszolgálat ügynöke lép oda hozzá: „Uram, itt nem parkolhat.” Az iráni férfi nem mozdul. „Sőt látom, hogy fegyvere is van, ez tűrhetetlen. Ez itt amerikai terület.” A francia biztonsági őr ekkor kissé elbizonytalanodik, amit az iráni kihasznál, és visszagurul a bejárat elé. „Uram, itt nem parkolhat!” És kezdődik minden elölről.

Ahogyan Fabrizio del Dongo a waterlooi csatát, úgy az ENSZ-közgyűlést sem képes az ember teljes egészében átlátni.[6] Ott van egyrészről a politikai vezetők nézőpontja, akik meg vannak győződve arról, hogy ők irányítják a világot, a valóságban azonban a kényszer határozza meg a döntéseiket, és bár néha képesek maguk is előidézni eseményeket, ez nem mindig sül el jól. Aztán ott van a tanácsadók és a serpák perspektívája, akik szövögetik a maguk hálóját, és cinkosan néznek egymásra, mivel ők tudják, mi történik a megbeszélések előtt és után, hogy mi az, ami a nyilvánosság előtt zajlik, és mi az, ami az avatatlan tekintetek számára nem látható. És végül ott van a testőrök szemszöge, akik egyre csak méregetik egymást, és feszengenek, mivel az efféle helyzetekben a biztonságos távolságnak még a gondolata is utópia.

Most vegyük ezt a három szintet: a vezetőkét, a tanácsadókét és a testőrökét, és szorozzuk meg százkilencvenhárommal. Ennyi delegáció vesz ugyanis részt az ENSZ-közgyűlésen, mindegyik azzal a mély meggyőződéssel, hogy országuk a világ közepe. Még Tuvalu és Kelet-Timor küldöttsége is így gondolja. Így már lassan érthetővé válik, miért nem működik az ENSZ. De talán az is, miért nem tudunk mégse meglenni nélküle.

A legszörnyűbb ebben a világban az, hogy mindenkinek megvan a maga igaza.[7] Jean Renoir meglátása itt intézményi formát ölt, és ennek az intézménynek az a küldetése, hogy a partikuláris igazságokat közös nevezőre hozza. De korántsem teoretikus folyamatról van szó. Az ENSZ-közgyűlésen ugyanis mindenekelőtt a testek számítanak.

A vezetők teste, akik paloták tág tereihez vannak szokva, ahol egyébként laknak, emiatt szűknek érzik az Üvegpalota[8] (bár az épületre nem igazán illik ez az elnevezés) klausztrofób termeit és folyosóit. A tanácsadók és serpák teste, akik lehajtható székeiken ülve lesik, hogy a rituális formaságok áradatában mikor juthatnak végre szerephez. Végül pedig a testőröké, akiket sosem hagynak normálisan végezni a munkájukat, ezért kikelnek magukból, vagy bölcselkedve állnak a dolgokhoz, futnak, hogy tartani tudják a megfelelő távolságot, vagy beleütköznek másokba.

A hatalmasok teste absztrakt entitás. Az életét meghatározó szertartások pompája, a paloták ragyogása és a járműkonvojok szirénahangja által körbeölelt test szimbólummá, egy kollektív entitás, a nemzet, az állam megtestesülésévé válik. De ahhoz, hogy ez az átváltozás végbemenjen, hogy egy közönséges emberi test több millió másik test összegzésévé váljon, térre van szükség: „fényűzően tág terekre (…) kisszámú lakóiknak”, valamint csendre és „merev pompára”, amit Flaubert a királyi paloták sajátosságának gondolt.[9]

Az ókori Egyiptomban a fáraó lábához vezető lépcsőfokok azért voltak magasabbak a kelleténél, hogy ezáltal mindenki szembesüljön saját csekélységével. Berlinben a Birodalmi Kancellária, amelyet Hitler megbízásából Albert Speer tervezett, lényegét tekintve egy százötven méter hosszú, végeláthatatlan folyosó volt, amelyen a látogatóknak végig kellett menniük, ha el akartak jutni a Führer sötétvörös mészkőlapokkal burkolt irodájához.

Távolság, megközelíthetetlenség: minél nagyobb távolságra van az egyén, annál nagyobb szerepet játszik az absztrakt szimbólum a fizikai testhez képest. Az ENSZ székházának terei viszont túlságosan szűkek, és csak úgy hemzsegnek bennük a fontos emberek: 2024-ben nyolcvanhét államfő és huszonnyolc kormányfő vett részt a közgyűlésen, nem számítva a minisztereket, a nagyköveteket, valamint a nemzetközi szervezetek, az EU és a NATO vezetőit. Ez az oka annak, hogy az átváltozás nem tud végbemenni, és mindenki a saját fizikai értelemben vett testével marad azonos.

Az ENSZ-közgyűlésen minden évben egyszer ismét testté válnak a hatalmasok.

És ezek a testek mind mozgásba lendülnek. Futnak a folyosókon, hogy időben odaérjenek a megbeszélésekre, de legalábbis hogy ne késsenek túl sokat. Összezsúfolódnak a liftben, mert aki kimarad, lemarad, és semmiféle garancia nincs arra, hogy utoléri a többieket. Keresztülvágnak a mikrofonok és kamerák erdején a zsúfolt teremig, ahol talán éppen történik valami. Valami, amit majd mesélhetnek az unokáiknak. Vagy, és ez a legvalószínűbb, valami, amit már másnap reggelre szépen el is felejtenek.

Az ember vagy vár, vagy rohan, összesen ez a két lehetőség létezik. Ez az ENSZ közgyűlésének a ritmusa, amely egyébként megfelel a politika hétköznapi tempójának. Az egész halálosan unalmas: ahogyan Woody Allen mondja, a siker 90%-a abból fakad, hogy az ember egyáltalán jelen van. Ott van. Aztán jön egy pillanat, amikor gyorsan kell cselekedni.

Ortega y Gasset hipotézise arról, hogy az állam eredendően egyfajta társadalmi sportjáték,[10] itt szemléletes megerősítést nyer. Az emberek tesztoszteronszintje olyan magas, hogy még a fizikai atrocitások sem ritkák.

Annál is inkább, mivel itt szinte kizárólag férfitestek vannak jelen. A közgyűlés résztvevőinek kevesebb mint 10%-a nő. António Guterres, az ENSZ főtitkára sajnálatosnak nevezte ezt a helyzetet, de nem valószínű, hogy rövid távon e tekintetben változás történne: magának az ENSZ-nek sem volt még soha női vezetője. Ráadásul a férfiak, akik itt összegyűlnek, nem átlagos férfiak. Ha igaz az, hogy a politika a háború folytatása más eszközökkel,[11] akkor ebből az következik, hogy ez a tevékenység mindenütt a legerőszakosabb személyiségeket vonzza magához, olyanokat, akik számára az élet kizárólagos értelme a harc.

Két delegáció nyomul be az egyik szűk folyosóra. Mindkettőben ott van a delegáció vezetője, a serpák, a protokollfőnök, a testőrök és az amerikai titkosszolgálat ügynöke is. Mindkettő a világ közepének gondolja magát, létfontosságú találkozóra siet, amely nem tűr halasztást. Egymás felé rohannak, összeütköznek. Mindkét delegáció azt várja, hogy a másik álljon félre az útból, ezek a férfiak ugyanis nincsenek hozzászokva ahhoz, hogy utat engedjenek másoknak, mindannyian megszokták már, hogy konvojaik előtt lezárják a forgalmat, hozzá vannak szokva a VIP-bejáratokhoz, a kordonokhoz, amelyek minden akadályt távol tartanak tőlük. A helyzet mindkét delegációt váratlanul éri, kiabálnak, érezhetően fokozódik a feszültség, a testek megragadják egymást, tülekedni kezdenek. Aztán a delegációk vezetői felismerik egymást. Az egyik Gabriel Boric, a chilei elnök, egy vadkan, aki olyan elszántan megy előre, hogy az ember ki sem nézné belőle, hogy képes óvatosan arrébb tenni egy széket. A két elnök egymás nyakába borul. A konfliktust átmenetileg felfüggesztik. Mindenki siet tovább a maga dolgára.

*

Tíz évvel ezelőtt, amikor az olasz miniszterelnököt kísértem világ körüli útján, kitaláltunk egy kis játékot a szóvivőjével, aki ugyanúgy nagy rajongója volt a tévésorozatoknak, mint én. Abban az időben háromféle politikai sorozat ment a tévében. Az első típusba, ezt nevezzük hősiesnek, olyan produkciók tartoztak, mint Az elnök emberei (The West Wing), amelyek a politikát alapvetően hozzáértő és jó szándékú szereplők erényes versengéseként jelenítették meg. A második, komorabb műfajba tartoztak azok, amelyek a politikát hobbesi dzsungelként fogták fel, ahol senki sem ártatlan, és mindenki a túlélésre játszik. Ismert példája a Kártyavár (House of Cards), amelyet a politikusok maguk is szoktak szeretni, mivel ez a sorozat éles elméjű és gátlástalan machiavelliánus emberekként mutatja be őket, akiknek az élete csupa ravaszkodás és cselszövés. Ezzel szemben a harmadik kategóriába tartozó sorozatok, mint a zseniális Armando Iannucci által rendezett A kormányrúdnál (The Thick of It) vagy Az alelnök (Veep), olyannak festik le a politikai életet, amilyen az a valóságban: folyamatos ballépések vígjátékaként, amelyben a szereplők, akik alig-alig alkalmasak arra a funkcióra, amelyet betöltenek, megpróbálnak valamiképpen elboldogulni, kikeveredni az újabb és újabb váratlan, gyakran abszurd, olykor pedig komikus helyzetekből.

Minden út után leltárt készítettünk Filippóval, hány százalék volt benne Az elnök emberei, hány a Kártyavár és hány Az alelnök. Arra jutottunk, hogy általában 10% Az elnök emberei, 20% Kártyavár és a fennmaradó rész Az alelnök.[12] Akkor ezen jót mulattunk: jó eszköz volt ez az ilyen körülmények között menetrend szerint kialakuló feszültség és kimerültség levezetésére. Sőt tudtán kívül még Malcolm Turnbull, Ausztrália miniszterelnöke is beszállt a játékunkba, amikor 2016-os kampányában átvette a „Kontinuitás és változás” szlogent Az alelnök főszereplőjétől, akinek a 4. évadban ez a jelmondata az elnöki kampányban. A sorozat készítői ezt így magyarázták: „A lehető legérdektelenebb szlogent próbáltuk meg kitalálni.”

Meg kell jegyeznünk, hogy azóta jóval borúsabb lett a helyzet. Az embernek egyre kevésbé van kedve nevetni a híreken. A francia elnöknek szeptember 25-én 10 óra 15 perckor elvileg találkozója lett volna „őexcellenciája Benjamin Netanjahu úrral, Izrael miniszterelnökével”. Azonban 48 órája, az Izraelre záporozó rakétákra válaszul, az izraeli hadsereg átfogó légicsapást mért Libanon déli részére. A hírek már most több száz halálos áldozatról szólnak, és tízezrek hagyták el a lakóhelyüket, hogy az ország északi részén keressenek menedéket. A történtek miatt Netanjahut nem látják szívesen New Yorkban. Nem könnyű feladat felszólalni az ENSZ-ben egy ilyen nagyszabású hadműveletet követően. Franciaország ugyanakkor a Biztonsági Tanács azonnali összehívását követeli, hogy felrázza az Egyesült Államok vezetését, és a maga oldalára állítsa, hogy együtt kényszerítsék ki a tűzszünetet Izrael és a Hezbollah között.

A kirakós egyik fontos darabja Irán, Izrael könyörtelen ellensége és a libanoni Hezbollah fő támogatója. Az iráni elnökség előreküldött munkatársai éppen most érkeznek meg Franciaország szűkös ENSZ-irodájába, hogy szemrevételezzék a helyszínt. Utoljára a 2015-ös közgyűlésen találkoztam velük, az olasz miniszterelnök és az iráni elnök találkozója előtt. Akkor két Dyson márkájú ventilátorral jelentek meg, közvetlenül az elnökük érkezése előtt, aki fesztelen volt, és mosolygott. Alig néhány hétre voltak a nukleáris létesítményekről szóló megállapodástól, úgy tűnt, javulófélben vannak a kapcsolatok az iszlám köztársaság és a Nyugat között.[13]

Most azonban egészen más a hangulat. Ventilátorok sincsenek. Az „előőrs” tüzetesen átvizsgálja a kis termet. Ki tudja, mit keresnek. Lehallgatókészüléket? Bombát? Vagy mindkettőt? Majd befut a delegáció is: az újonnan megválasztott elnök, aki helikopter-balesetben elhunyt elődjétől vette át a posztot, a külügyminiszter, két tanácsadó, mind sötét öltönyben, fényes szakáll, marcona tekintet.

A tárgyalás, ahogyan lenni szokott, most is három szinten zajlik. A kis teremben Maszúd Peszeskján elnök azt a litániáját adja elő, amit majd az ENSZ-közgyűlésen is hallani fogunk tőle: „Önök, nyugatiak semmiségek miatt támadnak minket, felháborodnak minden alkalommal, amikor börtönbe zárunk egy bűnözőt, ugyanakkor tétlenül nézik ártatlan emberek ezreinek lemészárlását Gázában és most Libanonban is… Ez fel kellene hogy háborítsa önöket, nemcsak politikai vezetőként, hanem emberként is.”

Eközben odakint a testőrök a korábban már bemutatott tánclépésekkel szórakoztatják magukat. Mindazonáltal, ahogyan e kötött rituálék esetében gyakran történik, a jég a középső szinten törik meg, a serpák között, akik lesték az alkalmat, hogy felvegyék a párbeszéd fonalát. A találkozó után az egyik iráni férfi odalép Emmanuel Bonne-hoz, a francia elnök serpájához. Bemutatkozik, és rövid beszélgetést kezdeményez. Névjegykártyát cserélnek. „Let me give you my mobile number.” Bonne kézzel a mobilszámát is ráírja. Egy végtelenül gyenge kötelék mégiscsak létrejön a semmiből. Ki tudja, születik-e belőle valami.

Ez a közgyűlés varázsa: az utolsó lehetőség, hogy azok az emberek, akik nem szoktak egymással szóba állni, itt mégiscsak megtegyék. Kivéve, amikor valaki el sem jön. A Netanjahuval folytatandó bilaterális egyeztetést törölték. A ciprusi elnök szerint azonban Netanjahu éjjel mégis megérkezik, és ugyanabban a hotelban fog megszállni, mint ő. „A ciprusiak általában jól értesültek”, jegyzi meg a francia elnök félig viccesen, félig bizakodón.

A másik szellem, amely az Üvegpalotában kering, Putyiné. A cár nincs jelen, de külügyminisztere, Szergej Lavrov a közgyűlés szónoki emelvényéről mennydörög: „Ostobaság Ukrajnának abban reménykednie, hogy legyőzheti Oroszországot a harctéren, hiszen Moszkva nukleáris fegyverekkel rendelkezik, és a NATO minden erőfeszítése Kijev megsegítésére öngyilkos vállalkozásnak fog bizonyulni.”

Franciaország állandó képviselője az ENSZ-ben beszámolót tart nekem a magát művésznek képzelő Vlagyiszlav Szurkovval, Putyin egykori spin doctorával folytatott találkozóiról. Ukrajnáról tárgyaltak, még a háború kitörése előtt. Az illetőt rideg, nagyon kompetens emberként írja le, aki annál is kegyetlenebb, mint ahogyan én elképzeltem. „A többi orosz reszketni kezdett, amikor belépett a helyiségbe. És még csak nem is játszotta meg magát. Mikor a szeparatisták hozzáállásáról kérdeztük, akikről a Kreml azt nyilatkozta, hogy nem tudja őket ellenőrzés alatt tartani, csak ennyit válaszolt: »Ne aggódjanak, majd én elintézem.«”[14] Egy másik alkalommal Bonne így beszélt nekem Szurkovról: kíméletlen tárgyalópartner, képes fizikailag is fenyegetővé válni, miként gyakran a hozzá hasonló oroszok, ugyanakkor ragyogó elme, aki meglepő gesztusokra képes. „Nélküle a túloldalon kizárólag a brutalitás lenne”, mondta nekem a francia diplomata, némi sajnálkozással a hangjában.

Három hónappal Ukrajna lerohanása előtt Szurkov, akit néhány hónappal korábban Putyin partvonalra tett, írt egy cikket, amiben már minden benne volt.[15] Minden társadalom, írta, az entrópia törvénye szerint működik. Bármilyen stabil legyen is, idővel növekedni kezdenek benne a káosz erői. Ezt lehet bizonyos mértékig kezelni, de a probléma valódi megoldását annak exportálása jelenti. Szurkov szerint a történelem nagy birodalmai úgy tudtak fennmaradni, hogy a belsejükben termelődő káoszt a határaikon kívülre száműzték. Így tettek az ókori rómaiak, és a 20. században – a szerző álláspontja szerint – így tesznek az amerikaiak is. Ahogyan Oroszország is, „amely számára a folyamatos terjeszkedés nem egyszerűen egy idea, hanem történelmi létezésének valódi mozgatórugója”.

Másokhoz hasonlóan, akik a politikában boldogulnak, Szurkov sem uralja az eseményeket, megelégszik némi intellektuális cinizmussal – mivel ezek a rejtélyek meghaladják a felfogóképességünket, tegyünk úgy, mintha mi magunk irányítanánk őket –, ami ugyanakkor korántsem teszi kevésbé érdekessé az agyszüleményeit. Mindazokra, akik hozzá hasonlóan bejutottak az atomreaktor központjába, és vállalják, hogy erről mondanak is valamit, bármennyire manipulatív legyen is a szándékuk, ugyanaz igaz: az észrevételeik relevánsak, ami csak ritkán mondható el azokról, akik a gépezetet kívülről látják.

A Szurkov által leírt baljós stratégia első áldozata Ukrajna. A francia elnök négyszemközt folytat megbeszélést Zelenszkijjel. Ezúttal a serpák nem jutnak szerephez. A háború kezdete óta talán még sosem volt ennyire drámai a helyzet. Az ukránok a végkimerülés határán vannak, míg az orosz hadsereg, amely már így is több százezres veszteséget szenvedett, nyomul tovább előre, akárhány ember életébe kerül is, miközben az amerikai választások az egyre bizonytalanabb lábakon álló nemzetközi szövetségi rendszer szétesésével fenyegetnek.

Nem tudom, hogy a két vezető mit beszélt egymással az ukrajnai irodának otthont adó föld alatti bunkerban. Annyit azonban tudok, hogy sosem voltam még tanúja olyasminek, mint ami a megbeszélést követően történt. Fél óra után Macron kinyitja az ajtót, az arca holtsápadt. Ekkor Zelenszkij is feltűnik. Alacsony, izmos, az a katonai ruha van rajta, amiben a világ megismerte, a tekintete feldúlt, zavart. Mintha a sírás kerülgetné. Macron után nyúl, és valamit a fülébe súg. Mintha könyörögne valamiért. A francia elnök hátrafordul, válaszol neki. A két férfi még egy percig beszélget, nagyon feszülten, közel egymáshoz, nem lehet hallani, hogy mit mondanak. Végül Macron arckifejezése megváltozik, és bár nem mosolyog, az arca mégis kevésbé tűnik feszültnek. „Nem is rossz ötlet”, mondja. És ezzel faképnél hagyja Zelenszkijt.

Amikor a káosz meghalad egy bizonyos szintet, akkor a rendet csak egy bűnbak megnevezésével lehet helyreállítani. Márpedig a vezető, bármilyen legyen is, mindig potenciális bűnbak. Tolsztoj koshoz hasonlítja, amelyet „csak azért hizlaltak, hogy levágják”.[16] Hizlalták a győzelmek, alattvalóinak engedelmes viselkedése, a hatalom és a vagyon, majd végül, egyszer csak, ugyanaz az erő taszítja a mélybe, mint amelyik felemelte. Azt kívánom Zelenszkijnek, hogy ne érje őt utol ez a végzet. A politika vastörvényei alól azonban csak nagyon kevés kivétel van.

A rómaiak, akik különösen fogékonyak voltak a politikai tragikum iránt, nem véletlenül használták kivégzésekre a Capitolium melletti Tarpeii-sziklát. A halálra ítélt árulókat innen vetették a mélybe, alig néhány méterre attól a helytől, ahol korábban megdicsőültek. Ez az elv ma is érvényes, még ha gyakran komédia lesz is a tragédiából: 10% Az elnök emberei, 20% Kártyavár, 70% Az alelnök.

*

Két egyesült államokbeli utazásra is emlékszem, négy hónap különbséggel. Az első út során – 2016 októberében járunk – Barack Obama amerikai elnök hívta meg barátját, Matteo Renzit, akinek ez volt az utolsó állami látogatása, ahogyan hamarosan Obama is elhagyta a Fehér Házat. A repülőtéren díszőrség, himnusz, majd végig a lezárt autópályán Washingtonig. Az éjszakát a Fehér Házban töltjük. Másnap reggel szikrázó napsütés a tökéletesre nyírt pázsiton: az amerikai elnök és felesége várja az olasz miniszterelnököt a lépcső tetején. Minden lépcsőfokon díszegyenruhás katona, trombitaszó, tizenkilenc díszlövés ágyúval. Ahogy Matteóra és a feleségére néztem, az egész már-már valószerűtlennek tűnt.

Négy hónappal később ugyanazon a washingtoni repülőtéren vagyunk, miután leszálltunk egy menetrend szerinti járatról. Az eljárás körülményes. Utastársam, Matteo Renzi, aki már nem miniszterelnök, gyanúsnak tűnik a határőrség egyik tisztje számára. Kollégái a bevándorlási hivatalban már megtagadták Renzitől az ESTA-t, vagyis a vízumkényszer alól mentesítő engedélyt, amelyre elvileg minden európai útlevéllel rendelkező személy jogosult. „Az a gond, hogy miniszterelnökként Irakban és Iránban is jártam”, mondja Matteo mosolyogva. Mindig volt humora.

*

A politikában nem csak a kudarc fájdalmas: az az igazság, hogy az ember folyamatosan szenved. Erre születni kell. Mint a mélytengeri halak, amelyek hozzá vannak szokva a több ezer tonnányi tengervíz nyomásához.

Vegyük például ezt a kissé bizonytalan arckifejezésű férfit a delegációk étkezőjében az ebédlőasztalnál, az Üvegpalota negyedik emeletén; Franciaország ad éppen díszebédet a párizsi megállapodás aláírói számára.[17] Az új brit miniszterelnökről, Keir Starmerről van szó. A sajátos stílusú Boris Johnson és a történelem első nem fehér brit kormányfője, Rishi Sunak után, íme, egy hatvanas éveiben járó, őszülő, mosolygós, udvarias ügyvéd, akiről eszünkbe juthat a Lajos Fülöpről szóló mondás: Mindig esernyővel a kezében sétált az utcán.[18]

Nem mernénk állítani, hogy könnyen indult a kormányfői megbízatása. Baklövések, belviszályok, megszorítások, sőt még a szemüvege is botrányt okozott, amelyet állítólag egy nagylelkű támogatójától kapott. Az eredmény: alig két hónappal a választási győzelem után a népszerűsége a mélypontra zuhant a közvélemény-kutatásokban. Bármit állítsanak is a populisták, politikusnak lenni szakma, ráadásul az egyik legnehezebb. Olyan tevékenység, amelynek során az ember bármikor nevetségessé válhat, vagy gyengeelméjűnek tarthatják, még ha alaptalanul is.

Starmer egyik elődjének, Tony Blairnek nemrég jelent meg egy könyve,[19] amelyben azt hangsúlyozza, hogy a politikai vezetők három egymást következő stádiumon mennek keresztül. Először, amikor hatalomra jutnak, figyelnek másokra, tudják, hogy mi az, amit nem tudnak, próbálják megérteni, hogyan érdemes alakítani a saját szerepüket. Egy idő után azonban meggyőződésükké válik, hogy elegendő tapasztalat van a birtokukban, és úgy tekintenek magukra, mint akik mindent tudnak. Ez a legveszélyesebb stádium, a hübriszé: „Az embernek már nincs kedve meghallgatni mások véleményét, te vagy a főnök, ugyan ki tudná nálad jobban a dolgokat?”, írja Blair. A harmadik stádiumig csak kevesen jutnak el, ez az érettségé, amikor az ember rájön arra, hogy az általa megszerzett tapasztalatok nem egyenlők az összes létező politikai tudással, és ismét elkezd másokra hallgatni. Blair szerint a legtöbb politikai vezető sosem jut el idáig.

A gond az, hogy ez a fajta életmód alkalmatlan a hatások megemésztésére. A külső ingerek olyan mennyiségben érkeznek, hogy az ember agyának alig van ideje reagálni. A politikusnak általában csak a politikai karrier lezárását követően van lehetősége levonni néhány tanulságot. Már ha egyáltalán megvan erre a képessége, ami egyre ritkább. És ha nem pukkadt ki közben, mint a mélytengeri halak, amikor a vízfelszín közelébe emelkednek.

*

Az ENSZ-székház közgyűlési terme igazi építészeti mestermű. Felfedezhető rajta Oscar Niemeyer keze nyoma, aki brazíliai épületeinek trópusi eleganciáját kölcsönözte a helyiségnek. Sehol máshol nem láttam még olyan hatalmas termet, amely képes lenne ilyen mértékben a bensőségesség és az otthonosság érzését árasztani magából. Érezni lehet a történelem leheletét a pratói zöld márványból készült emelvényen, az aranyszínű háttéren az ENSZ logójával, meg a fából készült bordázott falakon, amelyeket mindenki jól ismerhet az újságok címlapjáról, a híradókból vagy a kémfilmekből.

A közgyűlés előtt elmondott beszédek némelyike a politikai retorika maradandó csúcsteljesítményei közé tartozik. Itt hangzott el J. F. Kennedy nagy hatású beszéde: „Hölgyeim és uraim, a döntés a mi kezünkben van. A világ nemzeteinek még soha nem volt ennyi veszteni- vagy nyernivalójuk. Vagy megmentjük a bolygónkat, vagy együtt válunk a lángok martalékává.”[20] Fidel Castro, aki egy évvel korábban ragadta magához a hatalmat Kubában, négy és fél órán át beszélt a közgyűlésen. Ugyanebben az évben vette le Nyikita Hruscsov a cipőjét, és csapott vele az asztalra a Fülöp-szigeteki küldött beszéde közben. Jasszer Arafat így szólt a küldöttekhez 1974-ben: „Az egyik kezemben olajfaággal jöttem ide, a másik kezemben pedig a szabadságharcos fegyverével. Ne hagyják, hogy az olajfaág kiessen a kezemből.” Ronald Reagan pedig azon elmélkedett, vajon nem az lenne-e az egyetlen lehetőség az emberiség egyesítésére, ha a bolygót földönkívüliek támadnák meg.

Mindezek az emlékek megdöbbentővé teszik azt a felfedezést, amelyet az ember a terembe lépve tehet: egyszerre sosincs jelen tizenöt embernél több, aki a szónokot hallgatná. Vagy legfeljebb kétszer ennyi, amikor éppen ismert politikai vezetők szólalnak fel. A többiek telefonálnak, a számítógépükön dolgoznak, egymással beszélgetnek, vagy arról egyeztetnek, hogy szusizóban vagy steakhouse-ban vacsorázzanak-e.

Természetesen ez nem azt jelenti, hogy egy beszéd ne lenne fontos. Éppen ellenkezőleg! Csak más a funkciója. A szónoknak nem az a célja, hogy lángba borítsa a termet. Inkább arra törekszik, hogy a pulpitusról hatásos üzenetet küldjön. Az alapelv pedig mindig ugyanaz: néhány váratlan kifejezéssel felkelthető az érdeklődés.

A közgyűlés emelvényén a francia elnök a hatástalan szavak és az erőtlen diplomácia veszélyeit sorolja. Majd igyekszik megtörni az átkot, amelyre az imént utalt, és így szól: „Felszólítjuk Izraelt, hogy vessen véget az eszkalációnak Libanonban, a Hezbollahot pedig arra, hogy ne támadja Izraelt. Felszólítunk mindenkit, akik lehetővé teszik ezen országok számára az eszkalációt, hogy ezzel hagyjanak fel.” Mindenkit, akik lehetővé teszik az eszkalációt, mindkét oldalon. A francia elnök ezzel ledobta az atombombát, azonban az üzenet elsődleges címzettje, vagyis az Egyesült Államok, inkább úgy dönt, hogy elengedi a felszólítást a füle mellett.

Beszéde után a francia elnöknek egyébként Bidennel van találkozója. A Fehér Ház lakója kizárólag azért érkezik az Üvegpalotába, hogy beszédet mondjon a közgyűlésen. Saját főhadiszállását ugyanis egy néhány utcára lévő szállodában rendezte be, ahová mindenkinek, akit „audiencián” fogad, el kell zarándokolnia.

Megérkezünk a Barclay Hotel előcsarnokába, ahol a légkör a Saigon elestét megelőző napokat idézi. Katonák, diplomaták, kémek, kijáró- és üzletemberek. Italbár, néhány pohár whisky, pár korsó sör, Coke Zero, végül is még csak délután három óra van. A legfelső emeleten, két további biztonsági zsilip mögött egy tágas helyiség, oszlopok, díszlécek, tapéta, vastag szőnyeg, minden, amit az amerikaiak szeretni szoktak. A szoba közepén pedig, akárcsak egy katafalk, vastag bársonyból készült sátor áll, ahol az elnök megbeszéléseire kerül sor.

A feszültség tapintható, a delegációk folyamatosan jönnek-mennek. Végül egy alacsony, hibátlanul elegáns nő, Ursula von der Leyen jelenik meg a színen, férfi kollégáihoz hasonló energikussággal. Középen azonban űr tátong. Szokatlan látvány. A pódiumon csak egy fáradt nagypapát látni, aki úgy álldogál, mint aki gyökeret eresztett. Mindenki már az utódját várja, miközben ő még itt van. Senkinek nem akar a terhére lenni, de hogyan vihetné ezt véghez, ha közben lángokban áll az egész világ? Az utolsó atlantista elnök, a hidegháború utolsó harcosa, az utolsó internacionalista, külpolitikájának mérlege mégis katasztrofális.

A várakozásokkal ellentétben a francia delegáció győztesen hagyja el a Barclayt. Az amerikaiak hajlandók támogatni a franciák azonnali tűzszünetre irányuló javaslatát Libanonban. Borzongás fut végig a delegáción. Lehet, hogy végre valami mozgásba lendült. A következő órákban az Európai Unió, Németország, Olaszország, Japán, Ausztrália, Kanada, Szaúd-Arábia, az Egyesült Arab Emírségek és Katar is csatlakozik a francia–amerikai kezdeményezéshez. Lehetséges, hogy ennek a sok izgatottságnak, ütközetnek, vitának és tülekedésnek mégiscsak van valami haszna? Lehet, hogy még mindig képesek hatást gyakorolni a valóságra? Netanjahu állítólag végül mégis New Yorkba repül. Az izraeli miniszterelnök pénteken mond beszédet a közgyűlés előtt. Remélni lehet, hogy bejelenti az ideiglenes tűzszünetet.

Késő este valamiféle nyugodt elégedettség lesz úrrá a francia delegáción. Az elnök, a nagykövet, a tanácsadók engedélyeznek maguknak egy-egy pohár whiskyt. Fontos, hogy az ember képes legyen kiélvezni Az elnök emberei jellegű pillanatokat, hiszen olyan kevés van belőlük. A terv kiötlője, Emmanuel Bonne visszafogottan euforikusnak tűnik, miközben az internetes újságok címoldalait pásztázza, végigveszi ennek a végtelennek tűnő napnak a különböző állomásait, és közben azon viccelődik, hogy az amerikai elnök milyen feltűnő rokonszenvet mutatott a hölgy iránt, aki az Élysée-palota Közel-Kelet-szakértője.

Alexandre Kojève szavai jutnak az eszembe, aki az 1940-es évek végén nemzedéke legelismertebb filozófusaként fordított hátat a filozófusi pályának, és lett a gazdasági minisztérium nemzetközi tárgyalója. „Imádom ezt a munkát – nyilatkozta. – Az értelmiségi csak a sikert ismeri a győzelem helyett. Mikor az ember ír egy könyvet, akkor ez siker, és ennyi. Itt most más a feladatom. Itt győzelmek vannak. Ugye említettem önöknek, hogy mennyire boldog voltam, mikor az általam kidolgozott vámrendszert elfogadták. Itt valóban nagy tétben játszik az ember.”[21]

Azonban a játék egyre nehezebb. A kaszinóba járók tudják, hogy nem minden játékban azonosak a nyerési esélyek. A félkarú rabló csak a 60%-át osztja vissza az összes bedobott pénznek, míg a huszonegyben egy jó játékos 99%-ot is megszerezhet. Az elmúlt években a serpák, tárgyalók és egyéb békeharcosok sikerességi rátája folyamatosan csökkent, mintha csak a zöld bársonnyal borított játékasztalok birodalmából az egymás mellett sorakozó, bazári félkarú rablókhoz száműzték volna őket.

Másnap az ébredés kiábrándító. Netanjahunak nyoma sincs az ENSZ-ben. A bombázások pedig mindenféle megszakítás nélkül folytatódnak. Néhány óra múlva minden eldől. A miniszterelnök pénteken végül elmondja a beszédét a közgyűlés előtt, és kevesebb mint egy órával később az izraeli légierő a földdel teszi egyenlővé Bejrút déli részén azt a háztömböt, ahol a Hezbollah vezetőjének bunkere volt. A rossz nyelvek szerint Netanjahu csak azért lengette be, hogy elmegy a közgyűlésre, hogy elaltassa Hasszán Naszrallah Hezbollah-vezér éberségét. Az új világban az ENSZ nem több csaléteknél, amelyet arra lehet használni, hogy akkor sújtsunk le az ellenségre, amikor az a legkevésbé számít rá.

Amikor Putyin 2014-ben megszállta a Krímet, megszegte azt a második világháborút követően nagy nehezen felállított tabut, amely tiltotta, hogy egy ország katonai erővel határmódosítást kényszerítsen ki. Az Ukrajna elleni totális támadás 2022-ben végképp nyilvánvalóvá tette, hogy ez többé nem érvényes. Ismét divatba jött a háborúskodás. A választásokat azok a vezetők nyerik, akik háborúval fenyegetőznek. Némelyek közülük később a tettek mezejére is lépnek. Az elmúlt öt évben világviszonylatban 34%-kal nőttek a katonai kiadások.

Háborús őrület söpör végig a bolygón, és ez nem csak a tekintélyelvű rezsimeket érinti. Az Egyesült Államok kemény diplomáciai tárgyalások helyett egyre inkább fegyveres erővel érvényesíti az akaratát. Az elmúlt néhány évben elterjedt az az illúzió, hogy a technológiai fölény többet ér a lokális helyzetek mélyreható elemzésénél. Ez a fizikai és digitális fegyverek használatát tette meg a külpolitika egyik legfontosabb kellékévé, ahelyett hogy ezek megmaradtak volna tökéletlen és legvégső eszköznek, mint korábban. Ennek hatására úgy tűnik, a kifinomult stílusú serpák ideje is lejárt. Az Amerika által kinevezett nagykövetek háromnegyedét mindig is a karrierdiplomaták tették ki, a többi nagyköveti pozíciót pedig azok kapták, akik az elnököt a kampány során anyagilag támogatták. 2017-ben azonban Donald Trump megfordította az arányt, és nagyrészt korábbi támogatóit nevezte ki ezekbe a pozíciókba. 2025-ben kezdődő újabb elnöki ciklusa valószínűleg a karrierdiplomaták „kihalásához” vezet majd.

Még Európában, az édes Európában is igaz az, hogy azok, akik a bonyodalmak diplomáciai rendezését szorgalmazzák, köznevetség tárgyává válnak, és a történelem süllyesztőjébe kerülnek, azokkal a korábban nagyra tartott vezetőkkel, a Merkelekkel és Prodikkal együtt, akiket ma, ebben a könyörtelen világban naivitással, sőt egyenesen gyávasággal szokás megvádolni.

Mindeközben az atomfegyverek is egyre népszerűbbek, noha a számuk az 1980-as évek közepétől fokozatosan csökkent. Kína több száz rakétasilót telepített az ország sivatagos északi területeire, Észak-Korea atomtöltetű rakétái pedig közvetlen fenyegetést jelentenek az Egyesült Államok nyugati partvidékének városaira. Irán minden eddiginél közelebb van ahhoz, hogy atombombája legyen, és az orosz nukleáris fenyegetés is hatást gyakorol az ukrajnai háború végkimenetelére.[22] Az apokalipszis órája, amelyet a Manhattan-terven dolgozó fizikusok örökösei ismét felhúztak, 2023 óta azt mutatja, hogy csak 90 másodperccel vagyunk éjfél előtt, és 1947 óta soha nem voltunk hozzá ilyen közel.

1  Az aztékok birodalmát hivatalosan Hármas szövetségnek nevezték, mivel eredetileg három városállam, Tenocstitlán, Teskoko és Tlakopán szövetségeként jött létre. – A szerk.

2  A könyv bevezetésének hátterében egy Márai-idézet húzódik meg, amelyet érdemes teljes terjedelmében idézni: „Lehet, hogy a fények kialusznak a világban, mint e táj fölött ma éjszaka, valamilyen elemi csapás következtében, ami már nem is háború, több annál; lehet, hogy megérett az emberek lelkében is valami, mindenfelé a világon, s most elintézik és megbeszélik, tűzzel és vassal, amit egyszer el kell intézni és meg kell beszélni.” Márai Sándor: A gyertyák csonkig égnek. Helikon, Budapest, 2004, 110. o.

3  Mérimée in: Paul Morand: Journal d’un attaché d’ambassade, 1916–1917. Gallimard, Párizs, 1996, 64. o.

4  Családipótlék-szerű juttatás Brazíliában, amelyet a szegénységi küszöb alatt élő családok támogatására vezetett be Lula da Silva első elnöki periódusában; a programot az ENSZ és a Világbank is követendő mintának tartja a fejlődő országok számára. – A szerk.

5  Dany Laferrière író és filmrendező, a Francia Akadémia tagja. – A szerk.

6  Fabrizio del Dongo Stendhal A pármai kolostor című regényének főhőse, aki részt vesz a waterlooi csatában, de az ottani eseményeket kiábrándítóan zűrzavarosnak látja. – A szerk.

7  A mondat Jean Renoir francia filmrendező A játékszabály című, 1939-es filmjében hangzik el. – A szerk.

8  A New York-i ENSZ-székház közkeletű elnevezése üvegfalú homlokzata miatt. – A szerk.

9  Gustave Flaubert: Érzelmek iskolája. Magvető, Budapest, 2005, 356. o., fordította: Gyergyai Albert.

10  José Ortega y Gasset: El origen deportivo del estado. 1966.

11  Eredetileg Carl von Clausewitz porosz katonai teoretikus gondolata, de fordított változatban: „A háború a politika folytatása más eszközökkel.” – A szerk.

12  Ezt a játékot a százalékokkal a következő írás ihlette: David Sirota: „What ,Veep’ got right about our government.” Salon, 2013. június 27., az interneten: https://www.salon.com/2013/06/27/what_veep_got_right_about_our_government/.

13  Az Iránnal kötött nukleáris egyezményt 2015 júliusában fogadták el a Biztonsági Tanács állandó tagjai, valamint az Európai Unió. 2018-ban az Egyesült Államok felmondta a megállapodást, ezután Irán és a nyugati országok viszonya ismét feszültebb lett. – A szerk.

14  Utalás az akkor még névlegesen független Donyecki és Luhanszki Népköztársaság fegyvereseire, akik rendszeresen támadták az ukrán állásokat a minszki fegyverszüneti megállapodások ellenére. – A szerk.

15  Владислав Сурков: „Куда делся хаос? Распаковка стабильности.” Актуальные Комментарии, 2021. november 20., az interneten: https://actualcomment.ru/kuda-delsya-khaos-raspakovka-stabilnosti-2111201336.html.

16  Tolsztoj in: Nicola Chiaromonte: Credere e non credere. Il Mulino, Bologna, 1993, 61. o. Chiaromonte az idézetet a saját szavaival egészíti ki, amelyet az idézetet követő mondatban közlök.

17  A „párizsi megállapodás az emberekért és a bolygóért” elnevezésű nemzetközi fejlesztési programot 2023-ban indították el francia kezdeményezésre, célja a klímaváltozás elleni küzdelem és a szegénység felszámolása. – A szerk.

18  Victor Hugo Nyomorultak című regényében a király polgári, hétköznapi egyéniségét írja le így; Lajos Fülöpöt esernyős királynak is nevezték. – A szerk.

19  Tony Blair: On Leadership. Lessons for the 21st Century. New York, Crown, 2024.

20  Kennedy 1961. szeptember 25-i szónoklata az emberiséget elpusztító atomháború veszélyére figyelmeztetett egy olyan időszakban, amikor a hidegháborús feszültség különösen intenzív volt. – A szerk.

21  Gilles Lapouge interjúja Alexandre Kojève-vel 1968 januárjában: „Les philosophes ne m’intéressent pas, je cherche des sages.” Le Grand Continent, 2020. december 25., az interneten: https://legrand continent.eu/fr/2020/12/25/conversation-alexandre-kojeve/.

22  Irán nukleáris törekvéseit valószínűleg hosszú időre visszavetette a 2025 júniusában végrehajtott izraeli–amerikai bombázás; ez ugyanakkor igazolja a szerző állítását, hogy az erő alkalmazása egyre gyakoribbá válik. – A szerk.