Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Felütés

CALAIS

A szerzetes Calais

A BRICSKA Calais

ELŐBESZÉD, A BRICSKÁBAN

CALAIS

AZ UTCÁN Calais

A KOCSISZÍN AJTAJÁNÁL Calais

A TUBÁKSZELENCE Calais

A KOCSISZÍN AJTAJÁNÁL Calais

AZ UTCÁN Calais

A KOCSISZÍNBEN Calais

AZ UTCÁN Calais

MONTREUIL

A TÖREDÉK

MONTREUIL

A BIDET

A DÖGLÖTT SZAMÁR Nampont

A POSTILLON Nampont

AMIENS

A LEVÉL Amiens

A LEVÉL

PÁRIZS

A PARÓKA Párizs

A PULZUS

A FÉRJ Párizs

A KESZTYŰ

A FORDÍTÁS Párizs

A TÖRPE Párizs

A SZOBALEÁNY Párizs

AZ ÚTLEVÉL Párizs

A RAB Párizs

A SEREGÉLY Út Versailles felé

A KÉRELEM Versailles

A PÁSTÉTOMSÜTŐ Versailles

A KARD Rennes

AZ ÚTLEVÉL Versailles

A KARAKTER Versailles

A KÍSÉRTET Párizs

A DIADAL

A TITOK Párizs

CASUS CONSCIENTIAE Párizs

A MESE Párizs

A VASÁRNAP Párizs

A TÖREDÉK Párizs

A TÖREDÉK ÉS A BUKET Párizs

ACTUS CHARITATIS Párizs

A MEGFEJTETT MESE Párizs

PÁRIZS

MARIA Moulins

BOURBONNAIS

A VACSORA

AZ ASZTALI HÁLA

A TARTALÉK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Laurence Sterne

ÉRZÉKENY ÚTAZÁSOK
FRANCIA- ÉS OLASZORSZÁGBAN

fordította:
Kazinczy Ferenc

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-109-5 EPUB
ISBN 978-963-678-110-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
A Sentimental Journey
Through France and Italy

első kiadás: 1768.
az elektronikus változat az 1815. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Pierre Goudreaux (1694 – 1731) Egy szerelmespár
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Felütés

- Franciaországban - mondtam - ahhoz jobban értenek.

- S az úr járt Franciaországban? - kérdezte az idegen, s a legnyájasabb diadallal a világon felém fordult.

- Különös! - mondtam, elgondolva a dolgot, hogy egy huszonegy tengeri mértföldnyi utacska, mert hiszen Calais egy talppal sincsen tovább Dovertől, valakinek ennyi igazat adhat. Magam akarom meglátni.

S ezzel, anélkül, hogy csak egy szóval is válaszoltam volna kérdésére, egyenesen hazamentem, összepakoltam fél dúcét inget és egy pár fekete selyemnadrágot.

- A kabát, mely nyakamon fityeg - mondtam, s egy-két pillantást vetettem könyökére -, elég jó.

Leelőlegeztem egy ülést a doveri postaszekéren, s útnak eredvén másnap reggeli kilenckor, már háromkor oly tagadhatatlanképpen Franciaországban ültem egy tányér csibefricassée mellett, hogy ha akkor éjjel meg talált volna ölni a kólika, az egész világ sem tudta volna motyómat a droit d’Aubaine alól kiszabadítani. Ingeim s a fekete selyemnadrág s a motyózsákom mindenestül, ami abban volt, reáholt volna a francia királyra. Még e kis képet is, melyet oly régóta hordok, és amely iránt neked, Eliza, gyakran tevék fogadást, hogy sírba fog velem szállni, levonták volna nyakamból.

Nem nagylelkűen! Egy gondolatlan külföldinek dibdábságát, ki Felségednek alattvalói által szédíttetett el, elfoglalni. Szír, az egekre! ez éppen nem szép! S sajnálom, hogy ezt egy ennyire civilizált, ennyire nyájas-szerű, egy emberisége s gyengéd érzései által ennyire elhíresedett nép uralkodójának kénytelen vagyok kimondani.

De hiszen alig léptem Felségednek földjére...

CALAIS

Amint ebédemet megettem, s egyet ittam reá a francia király egészségéért, hogy elmondhassam magamnak, hogy nem haragszom reá, sőt kegyes voltát szívesen tisztelem - ezen megengesztelődés miatt, felkelvén az asztaltól, egy hüvelyknyivel nagyobb lettem.

- Nem! - mondtam. - A Bourbon-ház felől nekem senki ne mondja, hogy ők nem szelídek. Megtévedhetnek ők is, mint más akárki; de a szelídség nekik vérekben vagyon.

Ezen vallástét alatt érzettem, hogy képemen egy szebb nemű piros terjedt el - melegebb és szívesebb az emberi nem iránt, mint amelyet a Bourgogne-i bor (legalább az olyan, amelynek butéliáját itt két live-rével fizettem) támaszthatott.

- Nagy Isten! - kiáltottam, s félrerúgtam lábammal motyózsákomat. - Mik e világnak javai, hogy elménket ennyire elkeseríthetik, s közülünk, szerető, hív atyafiak közül némelyeket oly embergyűlölő panaszokra fakaszthatnak, mint olykor itt meg amott történni látunk!

Mikor az ember békében él az emberrel, mennyivel lesz kezében könnyebb a tollnál az érceknek legnehezebbike! Előrántja erszényét, könnyen tartja, s gond nélkül körültekint, mintha valakit keresne, kivel azt megoszthassa. Amint ezt tevém, minden edényt tágulni érzettem testemben. Ereim vidáman ütöttek, s mind az az erő, mely az életet mozgás által tartja fenn, oly kevés frikcióval vitte véghez munkáját, hogy Franciaországnak legelső fizikális précieuse-je is megtévedhetett volna bennem. Minden matérialisme-je mellett alig merte volna állítani, hogy gépely vagyok.

Bizonyos vagyok benne - mondtam magamban -, hogy hitét el tudnám venni.

Ezen idea akcessziója e pillanatban oly magasra emelte a természetet, amennyire csak emelkednie lehetséges volt. Békém annak előtte már meg volt kötve a világgal; ez pedig enmagammal hozta elvégződésbe a cikkelyeket.

- Ha most francia király volnék - mondtam mely jól járna az árva, aki előttem atyjának rongyaiért fogna könyörögni.

A SZERZETES
Calais

Alig mondtam ki a szót, s egy kéregető szerzetes belépe, s alamizsnát kért tőlem is klastroma számára.

Hogy rényünk a vak történet munkája legyen, azt senki nem nézi örömest - mert a szerént ez adakozó lesz, amint az tehetős; sed non quo ad hanc - vagy hogyan is van megírva -, mert kedvünk folytának és viszfolytának bizonyos szisztémája nincsen; s tudhatni-e, hogy az nem azon okból ered, amelyből a tenger áradása és apadása? Sok esetekben mindnyájunknak jólesnék, ha ez a hipotézis közjavallatot nyerhetne: nekem ugyan gyakorta kedvesebb volna, ha azt mondhatná a világ, hogy egy kis csetepatém volt a holddal, melyben sem vétek, sem gyalázat, mint midőn ez vagy amaz tettemet, melyben mindkettőből elég vagyon, egyenesen az én rovásomra kénytelen róni.

De hagyjuk ezt most. Amint a szerzetest megláttam, predeterminálva éreztem magamat, hogy neki egy fillért sem adok. Erszényemet visszaeresztettem zsebembe, reá gomboltam a gombot, s hátravonultam centrumomon, s ekkor egész gravitással nekimennek a szerzetesnek. Tartok tőle, tekintetemben valami urat éreztető volt.

Még most is szemem előtt lebeg képe, s gondolom, valami ült benne, ami szelídebb bánást érdemelhetett.

Amint egykori tonzúrája maradványából ítélhettem - mindössze is egy-két ritkás ősz fürt álla még vakszemei körül -, a szerzetes hetvenesztendős lehetett. De szemeit tekintvén és a tüzet, mely bennük ült, és amely inkább látszott nyájas szívesség, mint a nagy kor által szelídültnek, nem lehete több hatvannál. A való közben fogott állani. Bizonyosan volt hatvanöt, s tekintete s arcvonásai - egyetemben, noha úgy látszott, hogy egyvalami még idő előtt hányt barázdákat beléjük, megegyeztek e számvetéssel.

Egyike volt azon főknek, melyeket Guido oly sokat festegetett. Szelíd, halvány, éles látású, felette különböző azon ideától, melyet közönségesen a nyugtán élő, elhízott tudatlanság felől csinálunk, mely tekintetével mindig földön csúszkál. Előrepillongott; de aszerint nézett ki, mintha túl e világon pillongana valami után. Miként juta ez ilyen főhöz, azt odafenn az ég tudja legjobban, ki ezt egy szerzetes vállai közzé ejtette le. Annyit mondhatok, hogy az egy bráminnak is jól fogott volna állni; s ha Hindusztán tájain akadtam volna össze vele, tiszteletet fogtam volna iránta mutatni.

Egyébiránt figurája közönséges volt, s könnyű volt volna festeni, mert rajta nem volt semmi kedves vagy valami egyéb, mint amennyiben az karakter és expresszió által tétetett azzá. Egy vékony, ösztövér termet volt, valamivel hosszabb a szokott magasságnál, amennyiben e különböztetést is azáltal nem vesztette el, hogy előrehajolva állott. De ez kérő attitűd volt, s ahogyan most áll emlékezetem előtt, ezáltal többet nyert, mint vesztett.

Három lépést tevén a szobába, megállóit, balját melyéhez szorította; jobbjában egy hosszú, fehér pálcát tartott. Amint megállottam előtte, elémbe terjesztette klastromának szükségeit s szerzete szegény voltát. S ezt oly természetes, alázatos kedvességgel tette - varázsolva kellett lennem, hogy mégsem tudott érdekleni.

De valóbb oka, hogy érdekelhetetlen voltam, az volt, hogy előre elvégeztem volt magamban, hogy neki nem adok.

2.

- Valóban! - mondtam feleletképpen felfelé emelt tekintetére, mellyel szavait berekesztette. - Valóban! És segélje az ég, akik nem ismernek egyéb vigasztalást a közönség adakozásainál. Csakhogy tartok tőle, hogy ennek tőkefundusa nem elégséges kielégíteni azon nagy kívánságok sokaságát, melyek reá szünet nélkül tétetnek.

Amint a nagy kívánságokat mondtam, egy könnyed pillantást vetett öltözete ujjára. Egész erejét érzettem ezen apellációnak.

- Megvallom - mondtam -, egy ily durva posztójú köntös, egyszer három esztendő alatt, s a sovány asztal, nem sokba kerül. De annál inkább lehet csudálni, hogy a szerzet azon szűk értékecskéhez tolakodik ezeknek megnyerése végett, mely a vakok, sánták, öregek és erőtlenek tulajdona. A fogoly, ki a maga kemény vackán szenvedéseinek napjait számolja, s ismét számolja, ez is ennek egy része után eped. Miért nem egyike kegyelmed az Irgalom szerzete tagjainak, bármely szegény vagyok is - mondtam, s motyózsákomat mutattam neki -, örömmel nyitottam volna meg azt a szerencsétlenek megszabadításáért.

A szerzetes meghajtotta magát.

- De mindenekelőtt kérdésen kívül tulajdon honunk szegényeinek vagyon első jussok adakozásunkra, s én hazámban ezeket hagytam ínségben.

A szerzetes tapogatózó szívességgel billenté meg fejét, mintha ezt akarta volna mondani: Igenis, hogy a földnek minden szögében találni szűkölködést, nem kevésbé, mint az ő klastromában.

- De mi különbséget teszünk - mondtam, s kezemet feltettem öltözete ujjára -, mi különbséget teszünk, tisztelendő páter, azok közt, akik csak munkásságoknak kenyerét kívánják enni, és akik másoknak kenyereket emésztgetik, s éltekkel egyedül arra céloznak, hogy azt a jó Isten nevében tunya tudatlanságban tölthessék.

A szegény franciskánus nem felelt. Hirtelen pirosság szökött keresztül orcáin, de az onnan azonnal elreppent. Úgy látszott, a természet eltompult benne minden bántás iránt. Legalább nem mutatta, hogy azt érzette volna. Kebelébe hagyta esni pálcáját, s alázatossággal nyomta mindkét kezét mellére, s kifordult.

3.

Mihelyt betette az ajtót, szívem keménységgel kezdett vádolni.

- Bah! - mondtam, három különböző ízben, s nyugodtnak akartam látszani. Híjába volt minden erőlködésem. Minden nehéz szó, melyet ejtettem volt, képzeletem elébe tolta magát.

Elgondolám, hogy nekem a szegény szerzetesen semmi egyéb jussom nem volt, mint megtagadni kérését, és hogy a be nem teljesített remény már magában is megalázó pironkodás nélkül is elég büntetés.

Elnéztem fehér hajait. Úgy tetszett, kellemes alakjában látom visszatérni s ezt tudakozni szelíden: Mit vétettem én teneked? mint bánhatál velem ily durván?

Nem tudom, mit adtam volna egy derék prókátorért.

- Rútul viseltem magamat! - kiáltottam. - De ez első utam. Ha továbbmegyek, megtanulom, mint illik magamat viselnem.”

A BRICSKA[1]
Calais

Legalább egy haszna vagyon, ha az ember meg nincs elégedve önmagával - elméje excellens szituációba tétetik vásárlást tenni. S mivel annak, aki Francia- és Olaszországot végig akarja járni, kocsira van szüksége, s a természet bennünket többére szükségeink felé intéz és tol; én is a szekérszín felé indultam, hogy vagy megvegyek, vagy kibéreljek egyet.

Egy ócska kétkerekű bricska, mely az udvar egyik szögében állt, első pillanattal szemembe tűnt. Nem szóltam senkinek, s bemásztam a szekérbe, s látván, hogy ez alkalmasan egyezik elmémnek mostani állapotával, előkiáltottam a házicselédet, s meghagytam neki, hogy Monsieur Desseint, a fogadó birtokosát, szólítaná elő. De Monsieur Dessein vecsernyén volt. A szerzetes valamely csak ekkor érkezett asszonysággal volt beszédben a fogadó másik részében. Most nem nagy kedvem volt összejönni vele. Leeresztettem tehát a szekér tafotakárpitjait, hogy meg ne láthasson, s minthogy szándékom volt papirosra tenni utazásomat, zsebemből elővontam a tintát s papirost, hozzáfogtam előbeszéde megírásához.

[1] Kazinczy eredetijében a francia ’désobligeant’ szó szerepel, melynek jelentése könnyű, egytengelyű, kétszemélyes kocsi, ami gyors helyváltoztatásra és legfeljebb egy utas szállítására volt alkalmas. Franciaországban az 1700-as években használták. (a Digi-Book Kiadó megj.)

ELŐBESZÉD,
A BRICSKÁBAN

Nem egy peripatetikus filozófusnak kellett tennie azt a megjegyzést, hogy a természet a maga kérdésbe vehetetlen hatalmából határt vont az emberi kedvetlenség körül. Ezt az ő célját a legkönnyebb és legalkalmasabb eszköz által úgy érte el, hogy reá azt a csaknem meggyőzhetetlen kénytelenséget rakta, hogy tulajdon hazájában szerezze meg, ami neki javára való, és ugyanott tűrje bajait. Egyedül ottan tömte körül ötét a legalkalmasabb tárgyakkal, melyek szerencséjét vele együtt érezhetik, vagy egy részét magokra által vehetik azon súlyoknak, melyek minden időben és minden tartományban egypár vállra nehezek voltak volna. Nem tagadhatni, hogy fel vagyunk ruházva egy tökéletlen képességgel boldogságunkat olykor e határon túl is terjeszteni. De úgy vagyon elrendelve, hogy a nyelv, ismeretségek és szövetkezések híja s a nevelés, erkölcsök, szokások és öltözet különbsége meg-meg annyi gátlásaink, érzéseinket tulajdon szféránkon túl közleni, hogy az néhánykor tökéletes lehetetlenséggé lesz.

Innen természetesen kell következni, hogy az érzékeny kommercium bilansza mindig az ellen vagyon, aki ezt idegen földön űzi. Kénytelen venni, amire szüksége nincs, s az ár meg vagyon szabva.

Konverzációját az odavalók ritkán fogják a magukéikon felcserélni, anélkül, hogy rovására nagy diszkontot ne tegyenek; és ha ez őtet végtére arra kényszeríti, hogy magát méltányosabb kufároknak kezeikre bízza, hogy konverzációt, amilyet lehet, kapjon: nincs szükség isteni nagy talentumra, hogy kitaláljuk, mely félen áll a nyereség.

Ez engem tárgyamra vezet, és ha delizsánszomnak örök hintálásai megengedik, hogy folyvást írjak, elbeszéljem az utazóknak kauzális és végső okaikat.

Midőn honjaikat e munkátlanok hagyják el, s valamely okból útaznak, az bizonyosan az itt következő három generális okból ered:

Testnek erőtlensége;

léleknek gyengesége;

kikerülhetetlen szükség.

A két alsóbb rubrika alá tartoznak minden szárazon vagy vízen útazóink, kik kevélységben, kandiságban, hiúságban s epés kedvetlenségben szenvednek. Olykor csak egyikében ezeknek, olykor többen egynél, Birtoknak minden lehető alnemeikben s minden lehető rokonságaikban egymás közt.

A harmadik klasszis a vándor mártírok egész hadát foglalja magában; kiváltképpen azokat, akik útjaikat cum beneficio cleri kezdik, vagy mint gonosztevők a felsőség által ajánlott udvari mestereknek felvigyázásaik alatt; vagy oly úrfiak, kik a maguk kegyetlen szüleik, s gyámjaik által küldetnek el olyatén udvari mesterek felvigyázata alatt, kiket az oxfordi, abeerdeni, glasgow-i univerzitások szoktak ajánlani.

Vagyon még egy negyedik osztály is; de ezeknek száma oly kevés, hogy nem érdemelne különös szakot, ha egy munkában, mint a jelenvaló, szükséges nem volna a legtökéletesebb szorosságot megtartani a karaktereknek összetéveszthetősége miatt. S akikről itt szólunk, olyanok, akik tengerentúlra mennek, s idegen országokban tartózkodnak oly szándékkal, különféle indítóokokra nézve és különféle ürügyek alatt, hogy kevesebbet költhessenek, pénzt kímélhessenek. De minthogy ezek mind magokat, mind más becsületes embereket a szükségtelen fáradságnak egy nagy részétől megmenthetnék, ha honn gyűjtenék pénzüket, és minthogy az ő utaztató okaik egyszerűbbek, mint a mi minden egyéb emigránsainké; tehát én ezen jó uraságoknak csak e nevet adom:

Egyszerű utazók.

Azokhoz képest, amiket itten mondánk, az utazóknak egész körét ezen itt következő kevés rubrikák alá lehet szedni:

Henye utazók.

Kandi utazók.

Hazudozó utazók.

Negédes utazók.

Hiú utazók.

Epés utazók.

Ezeket követik a kénytelenségből útazók: A vétkei miatt utazó.

A szerencsétlen s vétlen utazó.

A szimplex utazó.

S legvégül - engedelmével a kegyes Olvasónak: Az érzékeny utazó, mely nevezett alatt önmagamat értem - aki utazásomat megtettem, s már ülök, s számot akarok adni utazásom felől, és aki éppen aszerint utaztam kénytelenségből és par le besoin de voyager,[1] mint akárki ezen osztályban.

Látom én, hogy mivel az én utazásaim s tapasztalásaim minden elődjeimnek utazásaiktól s tapasztalásaiktól igen-igen különböznek, nekem magamnak külön új polcot kell volt elfoglalnom. De ha elébb akarnék vonni figyelmet magamra, mint ezt nekem a vehikulum új voltán kívül jobb okok engedhetik, félek, hogy a hiú utazó jussaiba vágtatok.

Elég az, hogy Olvasóm, ha utazott, az elmondottaknak gondos meghányások után, alkalmassá tétethetik ezen lajstromban a maga helyét s rangját kitalálni. Az egy lépés lészen az ő maga ismerete felé; mert feltehetni tízet egyre, hogy abból, amit utazásakor magával vitt, vagy utazásából hazahozott, valami kevés hasonlóságot és mázat mind a mostani óráig meghagyott magán.

Az az ember, aki első ültetett Bourgogne-i vinyikét[2] a Jó-Remény fokán - jegyezzük meg, hogy az hollandét volt -, meg sem álmodta, hogy ő Capon ugyanazt a bort fogja inni, amelyet a vesszők a franciaországi hegyoldalokon teremnek - ahhoz az úr igen is flegmás úr volt -, de kétségbe vehetetlenül fogta hinni, hogy ihat belőle valami bornemű levet; jót-e, rosszat-e, középszert-e - annyit a világ dolgai felől csak tudott, hogy az nem az ő tetszésétől függ, hanem attól, amit közönségesen szerencsének mondanak. Azonban várt minden jót. S e reményében, határtalan bizodalma mellett fejének erejéhez s mértékletes volta mellett annak nagyságához, a Myn Herrnek könnyű volt a maga új szőlejében mind egyikét, mind másikát leinni, s felfedvén meztelenségeit, nevetségévé lenni a népnek.

Éppen így jár a szegény utas, ki magát a hajós- vagy postalegények által végigviteti ennek a mi világunknak legpallérozottabb országain, hogy ismereteket s tudományokat szerezzen.

Tudományokat és ismereteket, igen is, lehet szerezni, hahogy az utas magát a hajós- és postalegények által evégre hordatja. De ha hasznos ismereteket s való tudományokat-e? Az merő lottéria. S még akkor is, minekutána már a játszó kivonta a jó sorsot, az szükség, hogy a nyert summa vigyázattal s takarékosan költessék el, ha akarjuk, hogy hasznot hajtson. De minthogy mind az akvizícióra, mind az applikációra nézve mindig kevesebb a találó, mint az üres cédula: csekély véleményem abban határoztatik, hogy az ember szint oly okosan tenne, ha meg tudná nyerni magától, hahogy külföldi ismeretek s tudományok nélkül kényére ülne honjában, kivált, ha ott mind egyikben, mind másikban nincs tökéletes fogyatkozás. Mert valóan gyakorta láttam és sok ízben, szívemnek nagy fájdalmával, milyetén mély sorokat kellett az újsághajhászó utazónak, kit feljebb kandi útazónak neveztünk, keresztülgázolnia, hogy holmi dolgokat láthasson, s holmi felfedezésekbe kukkanhasson, melyeket, amint Sancho Pansa mondta a maga nagy bölcsességű urának, honn szárazban is láthatott volna. Oly megvilágosodott században élünk, hogy alig van Európában tartomány és zug, mely fényt máshonnan nem venne, és máshova nem adna. A tudományok a magok legtöbb részeikben hasonlók az olaszországi városok muzsikáikhoz - ingyen kapja őket az ember, s hallhatja, ha nem fizet is.

Márpedig nincs nemzet a nap alatt - s Isten bizonyságom, kinek ítélőszéke előtt egykor én is állni s e könyvről is számot adni fogok, hogy nem szólok dicsekedésből! -, márpedig nincs nemzet a nap alatt, mely a tudományoknak különböző nemeikben több bővelkedést mutathasson, ahol tudományt inkább lehessen szerzeni, s bátrabban lehessen űzni; ahol a mesterségek inkább élesztetnének, s ily sebesen gyarapodnának; ahol a természet, nagyjában s egészében véve, kevesebbet tagadott volna meg; és ahol, egyszóval, több elmésség és különböző karakterek találtatnának az elme táplálatjára... Földi uraimék! hova? hova?

- Mi csak e kocsit jövünk megtekinteni.

- Alázatos szolgájuk! - kiáltottam; kiugrottam a szekérből, s lekaptam nekik süvegemet.

- Meg nem tudtuk fogni - mondta az egyik, ki, amint leltem, újsághajhászó utas volt -, honnan jő, hogy e kocsi mozgásban vagyon.

- Az - mondtam hidegen - az élőbeszéd írásának mozgása volt.

- Egész életemben sem hallottam - mondta a másik, aki magányos utazó volt - bricskában írt előbeszédet.

- Való - mondtam. - Vis-á-vis-ban jobb volt volna.

Minthogy az angol nem azért utazik, hogy angolt lásson, visszatértem szobámba.

[1] az utazó nélkülözésében/szűkösségében. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] a venyige szavunk régies alakja. (a Digi-Book Kiadó megj.)

CALAIS

Amint szobám felé a folyosón végigmentem, több árnyat sejtettem meg, mint amit magam tehettem. Úgy is volt; Monsieur Dessein megjött a vecsernyéből, s megettem, süveglevéve, igen nagy tisztelettel ballagcsált, emlékeztetni akarván, hogy szekérre vagyon szükségem. Előbeszédemmel alkalmasan kiírtam fejemből a delizsánszra vágyást; s hallván, hogy Monsieur Dessein a szekér felől vállat vonítva szólt, s érezteti velem, hogy az nem ilyen úrnak való; hamar kitaláltam, hogy valamely ártatlan utasé lehet, ki azt, minekutána azon útját, melyet tenni most én készülék, már elvégezte, Monsieur Desseinnek ismeretes jámborságára s becsületére bízta, hogy adná el minél lehet jobb áron. Négy holnapja múlt volt el immár, hogy bérekesztvén pályafutását Európának szárazán, a Monsieur Dessein udvarának egyik szegletében talált megnyugvásra. Mikor útját elkezdte volt, kivakolták, megfejelték ugyan: de mindamellett, hogy a Cénis hegyén, hol kétszer szenvedett törést, ugyanannyiszor helyre is igazították, ennyi sok viszontagságok által felette siralmas állapotra jutott. Annyit azonban sehol nem szenvedett, mint Monsieur Desseinnél talált sokholnapi megpihenése alatt, hol kénytelen volt kiállni minden irgalom nélkül az esővizek özönét, mely reá a fedélcsatornából ömlött. Igenis, sok jót felőle mondani éppen nem lehete. De csak lehete valamit. És ha egy-két szó enyhíthet a nyomorúságon, útálom azt, aki ezzel fukarkodhat.