VERES ATTILA

ODAKINT SÖTÉTEBB

Impresszum

Veres Attila: Odakint sötétebb

Copyright © Veres Attila 2017

ISBN: 978-963-419-297-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-298-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Szüleimnek

I.
CSONTJAIBÓL TÉRKÉP

„Az Esemény 1983-ban, február 22-én, éjjel 11 óra 17 perc és 11 óra 25 perc között történt. A hőmérséklet –3 Celsius-fokra csökkent, 4 centiméter vastag hó esett. Délután az átlagosnál két és félszer több ember szenvedett szívinfarktust, a kocsmákban 267%-kal több alkohol fogyott a téli szerdákra számolt mennyiségnél, a sikertelen szexuális aktusok száma pedig csaknem a négyszeresére ugrott az ebben az időszakban mért átlaghoz képest. Az éjszaka folyamán az Eseményterületen (amit mára önálló megyeként ismer el a magyar állam) 137 ember hunyt el álmában, természetes körülmények között. Nagyrészt nyugdíjaskorú, megroppant egészségű férfiak (96 fő) és idős nők (12 fő), illetve súlyos vagy krónikus betegségben szenvedő, aktív korú személyek (9 fő). Az Eseményterületen ezenkívül 35 öngyilkosság történt: 24 önakasztás, 7 mérgezés, 2 lőfegyverrel elkövetett öngyilkosság, egy érfelvágás, egy személy pedig zacskót húzott a fejére. Másnap többen rémálmokról, éber paralízisről, hallucinációkról számoltak be. A megvadult, eltűnt kutyák, macskák, sertések és egyéb haszonállatok száma felbecsülhetetlen.

Az Eseményrés időtartama 8 percre tehető. Ebben a 8 percben az Eseményterületen élők arról számoltak be, hogy megmagyarázhatatlan nyugtalanság fogta el őket, majd enyhe földrengést tapasztaltak. Valóban: a Richter-skála szerint 2,7 erősségű rengés volt észlelhető a területen. A szemtanúk emellett egy másfajta rezgésről is beszámoltak. A tipikus leírás »a csontok és fogak« rezgéseként jellemzi az élményt, amely gyakorta megmagyarázhatatlan félelemérzettel és katarzisélménnyel járt. A nyolcperces időrés végén a legtöbb abnormális érzet megszűnt.

Az első lényt hajnalban fedezték fel: egy tölgyfa egyik ágáról lógott, csápjaival körülfonva azt. Délre kiderült, hogy több száz van belőlük az erdőben, talán ezer. Megjelenésükkel egy időben a baglyok eltűntek az Eseményterületről. Ebben az időrésben egyetlen fogságban tartott, Vilmos nevű egyed élt a területen. Reggelre a madár helyén a ketrecben egy lényt találtak. Innen származik a népszerű elmélet a baglyok átalakulásáról.

Persze az elmélet nem bizonyított. A lényekkel kapcsolatban szinte semmi sem az.”

Újvári Kaszab Péter: Az első nap – a cellofoidák felfedezésének szociológiai hatáselemzése az első 24 óra tükrében, ELTE Kiadó, 1998

Akartam tetováltatni egy fekete téglalapot az alkaromra. Apám emlékére. Nem ismertem őt, csak egy távolból integető, cigarettaszagú alakként gondolok rá. Anyám azt mondja, remekül táncolt. Én nem táncolok, úgyhogy amennyire tudom, nem hasonlítok apámra, mégis közel éreztem magamhoz. Mintha fontos lenne az életemben, pedig ez a fontosság csak a hiányát jelezte.

Időnként megnéztem a karomat a tükörben zuhanyzás után, hogyan festene tetováltan. Vajon megváltoznék tőle? Más emberként élnék tovább?

Anyám megölt volna, ha megcsináltatom, különösen, ha megtudja, nekem apámat jelenti a forma. Apa egy nap kisétált az ajtón, és soha nem tért haza.

Én mégis úgy gondoltam magamra, mint aki tetovált. Így emlékeztem apámra, akire valójában nem emlékeztem.

Valamennyire vonzott az apaság gondolata. Nem a felelősségé, hanem a lehetőségé, hogy csatlakozzak a vérvonalam millióéves történetéhez. Ezer évvel korábban élt emberek vére keringett az ereimben.

Ez járt a fejemben a vonaton ülve, és nagyon rá szerettem volna gyújtani. A lábammal doboltam a mocskos padlón, a cipőm talpa alatt valami kiömlött cukros lé maradéka cuppogott.

Megfuttattam a gondolataimban még egyszer az érveimet és ellenérveimet az előredetermináltság kérdésében, csak hogy múlassam az időt.

Bár drágább, megérte volna IC-vel jönni, mert azon néha működik a légkondi. A gyorsvonat viszont olcsóbb, és lehet sutyiban dohányozni. Mindig a tervek között szerepelt, hogy modern vonatokat indítanak majd vidékre, és azt kívántam, bárcsak sikerült volna megvalósítani. Bármikor máskor demagógnak tartom a vidékfejlesztést, kivéve, amikor én is vidéken vagyok.

A fejem felett, a lámpabúrában rovarok feküdtek a halál végső pózában, apró testük finoman ringott, követve a vonat gyorsulását és lassulását. A szomszédos fülkéből nevetés szűrődött át. Nem magyar nevetés volt, abban van valami visszafogott, mintha a nevetés álcája alól időnként kikukkantanánk, hogy mások rajtunk nevetnek-e. Ez külföldi nevetés volt, zabolátlanul jókedvű és megállíthatatlan.

Az orromat megcsapta a fű szaga. A testem anélkül cselekedett, hogy kikérte volna a véleményemet; az elmém engedékenységet tettetett, megígérte magának, hogy most utoljára, hogy legközelebb erősebb lesz, de valójában kiéhezett egy szálra.

Levettem a sporttáskám, aminek az alját szigetelőszalag tartotta egyben. A cigit a ruhák alá rejtettem. A Marlboro volt a kedvenc márkám, de az utóbbi időben Symphoniát vettem, mert az olcsóbb. Az egyetem alatt magamnak csináltam a cigit. Sodorni nem tudtam, mindig szétestek a szálak, ezért szereztem egy igénytelen színű műanyag töltőgépet.

Most visszaálltam a dobozosra. Így kevesebbet szívok, míg végül le nem szokom a terv szerint. Már csak néhány szál várt rám a doboz alján.

Kimentem a folyosóra, rágyújtottam. A távoli fülkében megint felnevettek. Szerettem volna másokkal együtt utazni, része lenni egy társaságnak, ugratni a haverjaimat a hosszú út alatt. Szerettem volna tartozni valahová, és nem ebben a félállapotban várakozni a jövőre. Utoljára akkor ültem ennyit vonaton, mikor egyetemistaként fesztiválozni mentünk. Akkor tudtam, hogy egy hét múlva hazatérek. Most tudtam, hogy egy hónap múlva sem. Ezért is akartam minél előbb a telepre érni, magam mögött hagyni a régi életem, és nem igazán kezdeni újat, de egy darabig még húzni az időt. Nem volt bennem várakozás, csak valami fortyogó nyugtalanság. A dolgok mindenképpen rosszabbak lettek, a kérdés csak az, mennyivel.

Kinyílt egy fülkeajtó, erősebb lett a fűszag. A fülke utasai, külföldi hippik, halkan pusmogtak egymás között, francia szavak keveredtek angol kifejezésekkel, intim suttogás a röhögéssel, mint egy falka tagjai, összebújva egy barlangban, egymást már szagról ismerve.

– Hé, haver – szólalt meg valaki a hátam mögött angolul. Mély, rekedt hangja volt, mintha az elmúlt éveket whiskysüvegekkel töltötte volna egy dohánygyárba zárva. Igyekeztem kirekeszteni a hang tulajdonosát az életteremből. Szerettem volna tartozni valahova, de a beszélgetés csak erősítette bennem az érzést, hogy idegen vagyok, még akkor is, ha ő a turista.

Mégis megfordultam. Nem akartam rossz országimázs lenni.

A fiú egyáltalán nem úgy nézett ki, mint ahogy a hangja alapján elképzeltem. Élénkpiros pólót viselt, szőke haja és olyan kisfiús arca volt, hogy elkértem volna a személyijét, ha piát akar tőlem venni a boltban. Mosolygott, és üdvözlésképp bólintott felém. Én intettem, meglóbálva a kezemben a cigarettát.

– Van egy cigid? – kérdezte. Sztenderd angolt beszélt, de nem ismertem fel benne anyanyelvi kiejtést, sem amerikait, sem britet. Arra tippeltem, hogy talán holland lehet.

Odaadtam neki a dobozt.

A szájába dugott egy szálat, én pedig meggyőztem magam, hogy ez szerencsés fordulat. Annyival kevesebbet fogok szívni a jövőben.

A fülkében megint felnevettek. A szőke fiú odanézett, de aztán visszafordult hozzám.

– Te is oda mész? – kérdezte. – Az állatokhoz?

Megvontam a vállam, és bólintottam.

– Melyik kommunába? – A hangja izgatottá vált, mintha azt várná, hogy életünk fonala hirtelen összefonódik valami gigászi kalandban.

– Dolgozni megyek – válaszoltam. Utáltam kihallani a magyar akcentust a saját szavaimból.

A fiú lelkesedése nem csökkent.

– Azt hallottam, nagyon intenzív álmai vannak ott az embernek – mondta, megnyomva az intenzív szót, mintha elraktározta volna a kifejezést, hogy használja majd, ha nem jut eszébe más jelző.

Úgy nézett rám, mint aki választ vár.

– Most járok ott először – mondtam, de rögtön rájöttem, hogy nem mondok igazat. Nem javítottam ki magam.

– Ismertem valakit, aki élt ott. Évekig. Azt mondja, minden éjjel ugyanazt álmodta.

Érdeklődést színleltem.

– Mit álmodott?

– Azt álmodta, hogy egy sivatagban áll, a lába elmerül egy buckában. Próbál lépkedni előre, hogy kijusson, de reménytelen. Végül inkább leül, és elkezdi lapátolni a szájába a homokot.

A fiú széles vigyort eresztett meg. Észrevettem, hogy az egyik metszőfoga csorba, és nem tudtam másra figyelni.

– Csak ette a homokot, amíg fel nem ébredt. Ami hosszú idő, még az álomban is. Amikor újra elaludt, folytatta. Úgy gondolta, meg kell ennie a sivatag összes homokszemét.

A srác mélyet slukkolt a cigiből, várta, hogy mondjak valamit, de a testtartása azt sugallta, hogy még nem végzett.

– Érdekes – mondtam végül.

– Aztán egy éjjel – folytatta – rájött, hogy mit eszik.

Felvontam a szemöldököm.

– Minden szem egy családtagja volt. Nem csak mostani, hanem öröktől fogva. Generációk és generációk, akik előtte éltek… Az életük egyetlen homokszem. És ő azt ette. Kemény, mi?

Megborzongtam.

– Ezért ment el? – kérdeztem.

– Aha. Vissza, Manchesterbe. De az álmok nem szűntek meg. Azóta is álmodja.

– Akkor már elég kevés homok lehet.

– Ja. Attól fél, hogy mi van, ha elfogy.

Mélyen hallgattam, hogy tudatosítsam benne, átérzem az elbeszélés súlyát. A csikket kidobtam az ablakon.

– Attól fél – folytatta a fiú, nem ismerve fel, hogy a története már túljutott a lezáráson –, ha elfogy a homok, akkor vége lesz a világnak. Már klinikákra is jár, hogy kitöröljék a fejéből az álmot.

– De nem sikerül – jelentettem ki.

– Nem – erősítette meg a fiú.

Kezet nyújtottam felé.

– Gábor – mondtam.

– Anders – mondta ő.

Csak a vonat zakatolt.

Anders fülkéjében elhallgattak. A fülke felé fordultam, hogy megnézzem, mi a csend oka.

Nyolc szempár meredt rám. Megdermedtem, mint a nyulak a fényszóró láttán.

Csak bámultak, mozdulatlanul, szándék nélküli, izzadt testek.

Visszamentem a fülkémbe, és nem is jöttem ki onnan, amíg meg nem érkeztünk.

„Az állatok a Magyar lélek kivetülései, világos bizonyítékai annak, hogy igenis az ország területén helyezkedik el a legfőbb Földcsakra. Isten kiválasztott népe vagyunk, mi vezetjük majd ki a világot a fertőből, amibe az belevezette önmagát.”

Tóth K. Ferenc parlamenti képviselő publicisztikája,
Forum Pax, 1997. december 22.

„A magyar földet ellepő förtelem nem lehet más, mint szándékolt támadás országunk ellen, nemcsak biológiai, de kulturális és gazdasági értelemben is. Elég megnézni az ellenünk bevezetett legújabb szankciókat. Mintha mi hoztuk volna ide ezeket a lényeket, mintha nem éppen azok teremtették volna őket, akik most vádló ujjaikat ránk irányítják.”

Sebestyén Mihály parlamenti képviselő publicisztikája,
Magyar Válasz, 1998. május 6.

Cukorka ízével a számban ébredtem a félálom bénultságából. Az általános iskolai büféről álmodtam, cukorkákról, amiket azóta remélhetőleg már betiltottak. Újra éreztem a számban a mesterséges meggyízt.

Ritához fordultam, hogy elmeséljem neki, de Rita nem volt ott. Hogy is lett volna? Irracionális csalódottságot éreztem. A számban csak a fülke állott levegője maradt, az ablakon túl pedig a részvétlen, csupasz táj.

Másfél órás késéssel érkeztünk meg. A helységjelző táblát valaki fehér festékkel maszatolta össze. Amennyire ki tudtam venni, egy állatot próbáltak meg a falu neve fölé festeni.

Az állomáson nem volt semmi nemzetközi, mindenhol magyar szavak fogadtak, pedig az érkezők mindegyike angolul beszélt, változatos akcentusokkal. Tábla hirdette, hogy az állomás térkőburkolása EU-s pályázatból valósult meg.

Néhány külföldi tudta, merre kell mennie, de a legtöbben láthatólag ugyanahhoz a csoporthoz tartoztak. Megláttam Anderst, és intettem neki, de nem intett vissza. Egy lánnyal beszélt.

Megjelent egy citromsárga baseballsapkás nő, felállt a beton virágtartóra, és elkiáltotta magát angolul. Az az érzésem, hogy a külföldiek máshogy öregszenek, mint mi. A baseballsapkás nő valahol negyven és hatvan között lehetett, de léptei ruganyosak, mozdulatai lendületesek voltak. Irigyeltem tőle a fittségét. Hogy ezt leplezzem, a számba dugtam egy cigit.

Külföldre kellett volna mennem. Angliába, mosogatni. Vagy a németekhez, hotelba. Oda talán lett is volna kapcsolatom.

A nő a feje fölé tartott egy ásványvizes üveget, és elindult a vasútállomás belseje felé. A tömeg úgy követte, mint a zsidók Mózest.

Hamarosan egyedül maradtam.

Most jártam másodszor a faluban. Először hatodikos lehettem, vagy ötödikes. Osztálykirándulás volt. Négynapos. A buszon ólmos csend ült, ami már a tanároknak is feltűnt. Féltünk. Rettegtünk.

A váróterem ajtaja kinyílt, és egy kalapot és keki inget viselő férfi kukkantott ki rajta. A bőrét egész nyáron aszalhatta a nap, annyira, hogy a színe már az egészségtelen sötétbarnába hajlott. Úgy öltözött, mint a dokumentumfilmekben az afrikai vadászok. Az az érzésem támadt, hogy most készül becserkészni és megölni a világ utolsó orrszarvúját.

A férfi rám emelte a mutatóujját, mintha le akarna lőni egy képzeletbeli pisztollyal.

– Gábor? – kiáltotta el magát.

Bólintottam és elindultam felé. A keze puha volt, és száraz, mint egy kígyó bőre.

– Mihály – mutatkozott be. – Hogy utaztál?

Átvágtunk a hőségben a kocsija felé. Hunyorogtam a vakító napfényben, csak sejtettem, hogy közvetlenül előttem nincs semmi.

A kocsiból hiányoztak a lekerekített formák, a puhaság, a biztonsági felszerelések. Csak míg beültem, három zöld foltot szereztem.

Vannak autók, amiket azért terveznek, hogy az ember azt érezze: a gép a testének kiterjesztése, barát és társ az életben. Mihály autóját azonban úgy alakították ki, hogy az utas első pillantásra megértse: ha karambolozik, szerencsés esetben meghal, kevésbé szerencsés esetben pedig minimum megbénul az ütközés során, esetleg amputálni kell majd mindkét lábát. Az olyan férfias. Az igazi férfiak meghalnak a balesetekben. Gyerekként gyakran képzeltem azt, hogy apám is autóbalesetben halt meg. Szeretném, ha így lett volna, mert akkor legalább tudnánk, mi lett vele. Akkor megtalálták volna a holttestét.

Egy sor kérdésem lett volna Mihályhoz, de csörgött a mobilja. Egyik kezével a kormányt markolta, a másikkal a telefont. A hosszabb mondatok szünetében sebességet váltott a mobilt tartó kezével, mintegy írásjelként használva a sebváltót.

Azt vártam, hogy megismerem a falut ennyi év után is.

A harmadik napon mentünk megnézni az állatokat. Nem a megyében szálltunk meg, hanem néhány kilométerre a határtól, egy pajtában. Gondolom, a tulajdonosai „falusi turizmusként” hirdették magukat. Gyerekként viszont csak annyit értettünk meg belőle, hogy nincsenek normális falak, és a hidegtől nem tudtunk elaludni éjszaka.

Valaki hozott magával egy könyvet, filléres, bárhol kapható cikkgyűjteményt. Ez lett a rémálom kezdete.

Az állatok királysága borítója meghatározhatatlan, színes masszát ábrázolt. Feltételezem, hogy valami pincében nyomtathatták, hogy pénzt keressenek vele a kora kilencvenes évek zavarosában. Ha egy felnőtt vet rá pillantást, akkor olvasás nélkül is megmondja, hogy tiszta humbug az egész, valamennyi történet kitaláció, városi legenda. Kacsa.

Mégsem lehetett teljesen az. Hiszen az állatok igenis éltek. Állítólag. Csak rajzok készültek róluk, grafitszín lenyomatok lényekről, amiket lehetetlen lefényképezni. Azóta sokkal pragmatikusabban állok a kérdéshez, de akkor egy beavatással ért fel az éjszaka.

A fiúk és a lányok persze külön pajtában aludtak, de a lányok átszökdöstek hozzánk. Néhány osztálytársam pokrócokkal takarta le az emeletes ágyát, hogy titkokon osztozzon a barátaival a sötétben. Mások ki-kimerészkedtek az éjszakába.

De előbb-utóbb mindenki a könyv köré gyűlt, mint a korai rovarok a fejünk fölött, amelyek rituális öngyilkosságot követtek el a villanykörték fényében.

A történetek nagyrészt az érkezés éjszakájáról szóltak, szemtanúk beszámolóit mesélték vissza. Egy külön fejezetet szántak a „megmagyarázhatatlan eseteknek”. Sehol sem adtak meg évszámot, ebből is tudnunk kellett volna, hogy kamu az egész. A történet ebbe a fejezetbe került. Éjfél körül lehetett, mikor valaki felolvasta. Szinte minden részletre emlékszem, csak arra nem, ki volt az. Nem számít. Az osztálytársaim arca nemcsak az emlékeimben lett homályos, felismerhetetlen és megragadhatatlan, hanem a valóságban is. A hideg végigszalad a gerincemen, mikor időről időre találkozom egyikükkel. Én sem különbözöm tőlük, de amikor meglátom őket, a halhatatlanság illúziója szertefoszlik, én pedig azt kívánom, bárcsak másfelé néztem volna.

Akkor fogta meg először lány a kezem. Rita.

A könyv nem adta meg a szereplők teljes nevét, csak a családnév első betűjét, a keresztnevet és az életkort. A hatást fokozta a hideg tárgyilagosság, a távolságtartó hangnem, ahogy a könyv elbeszélte a szenzációhajhász történeteket. Nem tartom kizártnak, hogy a Zsaru magazin egyik bűnügyi újságírója rakta össze a kötetet fizetéskiegészítésként.

A történet szerint K. Valentina (19) családjával költözött az eseményterületre. A cikk homályban tartotta a költözés okát, és azt is, honnan érkezett a család. Egy ideig nem történt velük semmi különös, de egy éjszaka Valentina arra riadt fel, hogy egy cellofoida mászik be az ablakán.

Nem is vettem észre, hogy Mihály már hozzám beszél, és nem a telefonba.

– Hogy? – kérdeztem.

– Jártál már itt korábban? – ismételte meg Mihály a kérdést.

Megráztam a fejem, de azt feleltem:

– Gyerekként.

– Annyit mondhatok… – kezdett bele, de megint megcsörrent a telefonja: az Ave Maria polifonikus csengőhangra írt változata harsant fel. Mihály ismét egy kézzel vezetett. Izzadt tenyeremmel a biztonsági övet markoltam. Az utcákat néztem, az épületeket. Volt, ami tényleg megváltozott. Volt, ami ugyanolyan maradt.

Valentina megdermedt az ágyában. Nem érzett félelmet, csak jeges bénultságot. Akkor látott először cellofoidát. Kiáltani akart a szüleinek, de arra is képtelenné vált. Az állat felmászott egy szekrényre, és onnan figyelte Valentinát.

Ekkor fogta meg a kezem Rita. Úgy szorította, mintha a történet kiszippanthatná a pajtából, akár a világűr vákuuma. Meglepett az érintés, de én is megszorítottam a kezét. Féltem, hogy a nyitott pajtába bármikor bemászhat egy lény. Ha egyszer megláttam, nem tudom nem meglátni, és ki tudja, mit tesz egy ilyen állat pillantása egy osztálynyi gyerekkel.

Az állat a következő éjszakán is visszatért Valentinához, majd utána egy hétig minden éjjel. Valentina és az állat csak nézték egymást. A lányt különös rémálmok kísértették a cellofoidával való találkozások után, de nem emlékezett rájuk pontosan. A szüleinek is beszámolt a történtekről, de hiába erősítették meg az ablakokat, a lény újra és újra visszatért.

A hetedik éjszaka után azonban nem jelent meg többé. Úgy tűnt, hogy a rémálom véget ér.

Másnap a lány rosszullétről panaszkodott. Láza lett és hányt. A szülei orvost hívtak, de az nem talált semmi különöset. Felírt néhány gyógyszert, és távozott. A lány állapota másnapra rosszabbodott. Különös érzésről számolt be, mintha a belsejében kaparászna valami.

A hasa egy éjszaka alatt megnőtt, a bőre szétrepedezett. Újra orvost hívtak, mert a lány fájdalmai elviselhetetlenné váltak. Az orvos kijelentette, hogy Valentina terhes, hamarosan vajúdni kezd. Mielőtt bármit tehettek volna, a lány lábai közül pókok másztak elő.

A tortúra órákon át tartott – pontosan ezt a mondatot használta a könyv.

Órákon át törtek elő Valentina testéből a pókok, több méretben is. A lábuk és potrohuk színes és szőrtelen. Valentina a kezével próbálta megállítani őket, de hiába. A pókok újabb és újabb nyílásokat találtak a testén, amelyeken keresztül kijuthattak.

A szülők bezárták a lányt a pókokkal. Hallgatták a sikoltozását egész éjjel, egészen míg a nap fel nem kelt.

Reggelre a pókok eltűntek, a lány teste addigra kihűlt. A kiérkező orvosok szívgörcsöt állapítottak meg a halál okaként.

Rita még erősebben szorította volna a kezem, én azonban elengedtem az övét. Akkor gondoltam bele először, hogy Rita teste lánytest. Más, mint az enyém, és képes a történetben szereplő szörnyűségre. Képes arra, hogy a húsból egész iszonyatos módon valamilyen másfajta hús törjön elő, egy élőlény, amely korábban nem létezett. Rosszullét fogott el már az ötlettől is.

Később megpróbáltunk logikus magyarázatot találni az elbeszélésben tátongó lyukakra, amelyek még félelmetesebbé tették számunkra az egészet. Miért lett pókokkal terhes a lány? Pusztán attól, hogy egy cellofoidára nézett? Az állat egy héten keresztül minden éjjel megjelent. Vajon hét alkalom kellett ahhoz, hogy Valentina teherbe essen, vagy elég volt egy is?

Aznap éjjel nem aludtunk. Újra és újra előadtuk a történetet, volt, hogy különböző részleteire koncentráltunk. Az ötlet, hogy a lény puszta látványától pókok élhetnek bennünk, mélységesen megrendített minket. Hajnali háromra már biztosra vettük, hogy a fiúk is szülhetnek pókokat. Próbáltam elképzelni, milyen módon jöhetnének elő a testemből. Szétszakítják valamimet? Vagy a testnyílásaimon keresztül távoznak?

A buszon ólmos csendben néztük a ködös tájat. Biztosak voltunk benne, hogy másnapra a busz tele lesz a holttesteinkből lakmározó színes pókokkal. Csak azért, mert meg kell néznünk egy rohadt cellofoidát.

A családi ház mellett állt a ketrec. Egyetlen példány élt benne. Akkor még nem terjedtek el a farmok.

Úgy tudtam, hogy ez a hely maradt meg az utolsó, turisták által is látogatható farmként. A ketrec magyar királyokat ábrázoló, gigászi faragott szobrok körében állt, uralkodóink, Szent Istvántól Mátyás királyig vakon bámulták az osztályt. Ettől még ijesztőbb lett az egész. Egy pirospozsgás férfi vezetett minket körbe. Azt mondta, hogy országunkat Isten választotta ki arra, hogy az állatokkal törődjünk, ahogy királyainkat is arra választotta ki, hogy a jövőbe vezessenek minket. Gyerekként is sejtettük, hogy a fickó nem teljesen normális.

Néhányan a buszban akartunk maradni, de a tanárok mindenkit leszállítottak. Nem volt opció, hogy kihagyjuk a cellofoida megtekintését.

A szívem hevesen dobogott, és attól féltem, összepisilem magam. Egész távolról megcsapta az orrunkat a szag, ami a ködben szállt felénk a ketrecből. A szalma és a rohadt gyümölcs szaga, meg valami másé, valami idegené, amitől a testemben minden ideg pattanásig feszült.

Az egész osztály biztos távolságra állt a ketrectől. Nem akarták látni, nem akarták, hogy a lény lássa őket.

Már csak azért sem lett volna szabad előrelépnem: még ha nem is történik semmi, akkor is cikizni fognak az osztálytársaim. Azzal fognak csúfolni, hogy pókok élnek bennem, és egészen addig folytatják, amíg meg nem szülöm a pókokat. Aztán csak egyszerűen meghalok.

Mégsem voltam képes ellenállni. Vonzott a ketrec, vonzott, hogy lássam a félelmem tárgyát, még ha belehalok is, a legszégyenteljesebb módon. A lábaim megtették az első lépést, majd a másodikat, tőlem függetlenül, míg meg nem láttam a lényt. A félhomályban gubbasztott, alatta szalma.

Megijedtem, mikor Rita ujjai az ujjaimba fonódtak. Azt gondoltam, hogy muszáj lesz feleségül vennem, ha felnövök. Az tűnt logikusnak. Kétszer is megfogta a kezem.

Most már ketten is láttuk a cellofoidát. Minden apró bélmozgásomról azt gondoltam, hogy egy pók éledezik bennem. Hamarosan elkezdik keresni a kiutat.

Végül mindenki megtekintette az állatot. Elértünk egy kritikus tömeget, ami után értelmetlen lett volna tovább félni. Túl sokan láttuk a lényt ahhoz, hogy bármi rossz történjen. Ami egyedül különös és ijesztő, azt triviálissá és hétköznapivá teszi, ha sok ember látja. Tulajdonképpen az egész társadalom átélte azt, amit az osztály.

Azért néhány napig, ha egyedül maradtam, féltem, hogy valami mégis megmozdul a húsomban. Rémálmok is kísértettek, de nem a pókokkal. A cellofoida pillantásáról álmodtam, amit a ketrec rácsain keresztül vetett rám. Az ősöreg, fekete szemek még sokáig kísértettek az emlékeimben. Mintha mondani akart volna valamit, de én túl ostoba voltam ahhoz, hogy megértsem.

Másnapra az osztály elfeledkezett a nagy izgalomról. A könyv első oldalát aznap este mindannyian aláírtuk, emlékül. A következő hétre el is veszítettük a kötetet.

Mérget vennék rá, hogy amikor gyerekként itt jártam, még nem volt bevásárlóközpont. Most egy alsó kategóriás szupermarket terpeszkedett egy útkereszteződésben. De az épületen túl ugyanolyan csendesen várakoztak a fák, mint akkor, a távolságok ugyanolyan kozmikusnak tűntek.

Húsz percig autózhattunk, dombról le, dombra fel, át egy mezőn, majd fák lombjai alatt, míg végül megérkeztünk a telepre.

A telep piros kapujáról pattogzott a festék. Sárga és fekete feliratokat pingáltak rá. „Magánterület”, „Tilos az átjárás”, „Kutyákkal őrzött terület”.

Volt ott még egy felirat, amitől egy pillanatra elakadt a lélegzetem, és a gyomromba visszakúszott a régi félelem árnyéka. A kapu bal alsó sarkában bújt meg, mintha a napfény elől húzta volna meg magát. Nem lehetett véletlen, vagy csak az lehetett.

AZ ÁLLATOK KIRÁLYSÁGA

„A magyar és külföldi, úgynevezett »értelmiségi gondolkodók« és a magukat tudósnak nevező kóklerek elhitették velünk és a világgal is: az országban csoda történt, megmagyarázhatatlan esemény, mely mindannyiunkat megváltoztat. Egy olyan narratívát kreáltak, melynek elfogadott elemei, mint a baglyok eltűnése, az Eseményrés, az első találkozásokról való beszámolók, beépültek a mindennapjainkba, mantraként ismételgetjük őket. Az állatok megjelenéséhez kapcsolódó narratíva hasonló a vallásos hittételekhez, melyeknek megkérdőjelezése tabu. Pedig a valóság az, hogy az állatok nem »jelentek meg«. Semmilyen tudományos ténnyel nem bizonyítható, hogy korábban ne léteztek volna. Mindig is itt voltak, vagy ide telepítették őket. De a Nagy Megjelenés narratívája, mondjuk ki, hazugság.”

Reményi Péter–Kolosi Zsuzsanna: A nagy magyar humbug,
Királyvér Kiadó, 2003

– Hogyne – válaszolta Szabolcs, és kipöckölte a spanglija végéből a hamut. Mihály elégedetten hümmögött egyet, de azért nem hagyhatta szó nélkül.

– Legalább akkor ne csináld, amikor látom, fiam.

Szabolcs bólintott.

– Oké. Akkor nem fogom.

Egyik lábamról a másikra álltam, igyekeztem egyikükre sem nézni, hogy jelezzem, ennek a konfliktusnak én nem vagyok részese, hiszen csak most érkeztem, meg lehet nézni, még mindig a kezemben a táska.

– Gyere, új fiú, körbevezetlek.

Mihály pillantása azonban még nem eresztette el Szabolcsot.

– Szólni fogok a biztonságiaknak, hogy gyakrabban nézzenek rád. Nem tetszik nekem, amit itt csinálsz.

– Oké – mondta Szabolcs. – Nem fordul elő többet.

Mihály megköszörülte a torkát, mint aki jelentőségteljes kinyilatkoztatásra készül.

– Holnap reggel jönnek a szállítók. Mennyi van?

Szabolcs kiköpött a földre.

– Negyven egység. Ma még hozzájön kábé négy. Talán öt.

Arra gondoltam, hogy ez segít majd a leszokásban. Ha nem lehet dohányozni, akkor nyilván előbb-utóbb a testem egyre kevésbé kívánja majd a füstöt.

Mihály kezet fogott velem.

– Vigyázz vele. Látod, milyen – mondta, majd elindult a kocsija felé. Még egyszer visszakiáltott Szabolcsnak.

– Figyellek!

Beszállt az autóba, és kitolatott a telepről. Kifelé menet még intett a biztonsági őrnek, mire az biccentett.

Egyedül maradtam Szabolccsal, aki máris egy új cigit varázsolt elő az övtáskájából.

– Nem fog szólni a biztonsági őr? – kérdeztem.

– Nem. Tőle veszem a cuccot.

Rágyújtott, és a telepet ismét belengte a fűszag. Hosszú, finom ujjai voltak, mint egy zongoristának. A fejét mindig kicsit oldalra billentette, fekete szemét összehúzta. Úgy tűnt, hogy mindig vizsgál, keresi a gyenge pontot az emberen, hogy aztán valami viszonylag provokatív kérdéssel támadjon. Mint a jó horgászok, alapvetően a fárasztásra játszott, csak nagyon ritkán provokált direkt módon.

– Megmutatom, hol alszol – mondta, majd megkínált cigivel.

Több mint egy évvel korábban mentem el a vizsgálatra, ami kimutatja, hogy alkalmas vagyok-e erre a munkára. Két dolog kellett hozzá: szövetminta, és minta az álmaimból.

Eredetileg be sem akartam jelölni ezt az opciót az álláskeresésnél, mert esélytelennek tartottam, hogy összejöjjön. Amúgy sem fizet olyan jól, mint amilyen nehéz bekerülni.

Rita húzta be az ikszet helyettem. A papír fölé görnyedt, aztán rám nézett, és azt mondta…

Nem gondolok Ritára.

A szövetminta egyszerű vérvétellel megoldható volt. Egy kövér ápolónő vette le a vért. A nyakán hatalmas szemölcs feketéllett, amiből antenna módjára álltak ki a szőrszálak.

– Nyugodjon meg, nem fog fájni – mondta. Több gyümölcsöt kellett volna ennie, büdös volt a lehelete.

Egyébként fájt. A rendelő fehér csempéjét néztem, a harmadik, szitkozódással kísért próbálkozásnál fontolgattam, hogy hagyom a francba az egészet, és lelépek. Természetesen az én vénáim tehettek róla, hogy a nővér nem tudott normálisan megszúrni. A fájdalom végül elmúlt, a vérem elindult a csövön a fiola felé.

Azt a mintát ide hozták, a telepre. Egy darab belőlem előbb járt itt, mint én.

Aztán kaptam egy féldecis üveget, tele színtelen, sűrű folyadékkal. Hidegen feküdt az ujjaim között, mint egy szelet őszi éjszaka.

Azt az utasítást kaptam, hogy tegyem az üveget a párnám alá, és álmodjak, aztán küldjem vissza nekik.

Ennél nagyobb hülyeséget életemben nem hallottam. A szemölcsös nővérnek kétszer is meg kellett ismételnie a kérést a fertőtlenítőszagú rendelőben. Ha másnak adom a folyadékot, vagy úgy döntök, hogy megiszom, akkor büntetőeljárás indul ellenem. Ennek tudatában hagytam el a rendelőt, zsebemben az üveggel.

Egy lehetőségem volt mindössze, és féltem, hogy képtelen leszek aludni, vagy nem álmodom majd semmit. Akkor teljesen feleslegesen vették le a vérem három szúrásban. Egy óra körül feküdtem le, és szinte azonnal elaludtam. Reggel anélkül nyitottam ki a szemem, hogy bármire is emlékeztem volna. Az ébredés pillanatában még tudatában voltam az álom utolsó képeinek, míg a kifacsart logika, ami mentén az illúziók épülnek, szerte nem foszlott a reggeli fényben. Aztán már hiába próbálkoztam, többé nem tudtam felidézni. Az üveget visszavittem a rendelőbe, onnan pedig továbbküldték ide. Így a vérem mellett az álmom is előbb járt itt, mint én.

Amikor Szabolcs felém nyújtotta a spanglit, eszembe jutott a pillanat, amit már csak az ébredés követett. Váratlan volt, de borzongató is, mint amikor a pincében gyerekkori játékra bukkan az ember. Nem kizárt, hogy igazából nem ezt álmodtam. Nem kizárt, hogy csak az elmém helyettesítette be a friss arccal a régi emléket. De ott, abban a pillanatban biztos lettem benne, hogy Szabolccsal álmodtam. Szabolccsal és a teleppel, és a pillanattal, amikor felém nyújt egy spanglit. Abban is biztos voltam, hogy álmomban azt mondta…

– Na, gyerünk, vedd el – mondta Szabolcs, és még egyszer felém nyújtotta a cigit. A lábamon zsibbadás futott végig, mintha épp szívinfarktust kaptam volna a bizonyosságtól, hogy ezt már átéltem. Az idő egy helyben állt. Ha az álomban meghoztam volna a döntést, akkor most nem kellene – gondoltam, majd megráztam a fejem.

– Akkor mutatom, hol laksz – mondta.

– Te mit csinálsz itt?

– Menedzselem a dolgokat. Szüretelem a tejet. Felügyelem a telep működését. Gyakorlatilag ketten leszünk. Én végzem az érdemi munkát, te a fizikait. Bölcsész vagy? A legtöbb kisegítő itt bölcsész.

A telep egy gyárterület és egy nyári tábor keverékének tűnt. A talpunk alatt susogott az elvadult fű, körülöttünk épületek álltak rendíthetetlen nyugalomban. Mintha mindegyik más-más évtizedben, más-más körülmények között épült volna. Néhány olcsó elemből felhúzott irodaépület, deszkából tákolt fészerek és egy építkezéseknél és fesztiválokon használt lakókonténer sorakozott körülöttünk. A telep sarkában hat vékony falú házikó állt, a barna festéket megfakította a napsütés és a por. Az esemény előtt talán iskolásokat szállásoltak el bennük, vagy egy munkásszövetség nyári táboraként működött. Az egyikre hatalmas pentagramma volt festve. A házikókkal átellenben szürke kockaépület fészkelte be magát néhány fa közé – mint egy cet, ami igyekszik megbújni a nappaliban. Méretre akkora, mint egy kisebb gyárüzem, de nem emiatt tűnt hatalmasnak. Szabolcsnak szükségtelen volt mondania.

Ott éltek az állatok, a jelenlétüktől súlyos volt a levegő. Az épület körül összesűrűsödött a fény, vagy csak én láttam úgy. Hergeltem magam az elkerülhetetlen találkozásra.

– Mire kellett a vérem? – kérdeztem.

– Odaadtam az állatoknak. A minták alapján eldönthető, ki alkalmas erre a munkára, és ki nem. Ők választanak. Ha nem tetszik nekik valaki, azt elég világossá teszik. De nem a vér a döntő. Az is kell, de a másik a lényeg.

– A kristálytej? – kérdeztem, bár a boltban kapható tej állagra kevésbé sűrű, kicsit opálos, nem tiszta, mint amit én kaptam.

– Részben szűretlen. Megtartja az álmok lenyomatát. Próbálták hírszerzési célokra is használni, de nem lehetett visszaolvasni az információt. Tudjuk, hogy megtartja az álmokat, de nem tudjuk kinyerni az álmot a folyadékból.

– Mintha lenne egy kazettád, de nem lenne lejátszód?

– Pontosan. Az állatok tudnak olvasni a folyadékban. Ezt feltételezzük. A vér alapján eldől, kit viselnek el, és kit nem. Az álom alapján pedig kiderül, kit akarnak maguk mellé.

Nem kérdeztem, hányan jelentkeztek, vagy hogy miért csak egy év után hívtak fel. Hiba lett volna abba a hitbe ringatnom magam, hogy kiválasztott vagyok, különleges, csak mert egy csapat állat bírja az álmaim szagát.

Amikor igent mondtam az ajánlatra, a telefonnal a fülemen feküdtem az ágyamban, a harmadik emeleti lakásban, és a lepedőt szagoltam, ami megőrizte Rita illatát. Rita a múltban még ott feküdt velem, és ha behunytam a szemem, mintha még mindig ott lett volna. Ha kinyújtom a kezem, akkor meztelen bőréhez érek, akkor még minden rendben van, akkor még egy olyan életet élek, amit ismerek, ami az enyém. A józanság egy váratlan és garantáltan átmeneti rohama mondatta velem az igen szót, pedig amikor kimondtam, gondolatban akkor is Ritát öleltem. Talán éppen azért fogadtam el az állást, mert tudtam, hogy ha megismételnék a tesztet, talán már nem mennék át. Lehet, hogy ha elvállalom a munkát, amire nem is én jelentkeztem, azzal kerülök közelebb régi önmagamhoz. Az is felmerült bennem, hogy talán nem kellene közel kerülnöm a régi önmagamhoz, mert könnyen felszívódhatok a saját segglyukamban, mint a legtöbb modern gondolkodó és művész, de az önkritika soha nem tartozott kifejezetten az erősségeim közé.

A pentagrammás ház foglalt volt, a többi közül szabadon választhattam. Ráböktem arra, amelyik legközelebb állt a fákhoz, és kineveztem otthonnak. Az ajtó akkor is nyikorgott, ha meg sem mozdult. Emeletes ágy várt a falnál. Előre eldöntöttem, hogy nem alszom a felső szinten, mert nem akartam, hogy éjszaka összedőljön alattam az egész. A fa még őrizte a kések emlékét, amikkel a korábbi lakók létük bizonyítékait vésték fel. A padló azt üzente, hogy fel kell mosnom.

A táskám tompa puffanással verte fel a port a lábam körül. Megjegyeztem, hogy szükségem van még egy székre, és gondoltam, kulcsra zárom majd az ajtót. Bár mitől félnék itt? Hogy éjszaka megtámad egy tehén?

– Robin a szomszédodban lakott – mondta Szabolcs.

Megnéztem magamnak a szomszéd épületet, mintha nem ugyanolyan lenne, mint a sajátom. Kizárásos alapon csak az a figura lehetett, aki előttem dolgozott itt.

– Itthagyta a melót? – kérdeztem.

– Mondhatjuk. Felmondott, elment, aztán megölte magát.

Elindultunk, hogy megnézzük az állatokat, és nem szóltunk egymáshoz.

„A dolgozó nép megnyugtatására: ezek csak állatok!”

Juharsics György párttitkár televíziós nyilatkozatából, 1986. június 18.

„Leszállnak a földönkívüliek a faluban. Látom, megy a vadász, kezében a puska, mellette meg a kutyák. Kérdezem tőle: hova mész, Gyurikám, hát támadnak a földönkívüliek! Erre a Gyuri: ugyan, kérlek, ezek csak állatok!”

Szeszélyes évszakok, 1988. szeptember 06.

Eszembe jutott a legutóbbi beszélgetésem anyámmal. Miután elfogadtam az állást, felhívtam. Akkor már úgy volt, hogy amúgy is ki kell költöznöm a lakásból, mert nem bírtam tovább fizetni a lakbért. A fejem zúgott, mintha másnapos lettem volna, a szívem kalapált. Nehezen hittem el, hogy ekkora döntést hoztam ilyen hamar, és tudnom kellett, más mit gondol erről. Talán még visszamondhatom, ha nagy hülyeséget csináltam.

Anyám hangja fáradt és gondterhelt volt, mint mindig az utóbbi években. Biztos voltam benne, hogy a beszélgetésünk alatt egy ceruzával játszik, mert munkaidőben hívtam. Olyankor állt előtte egy pohár, tele ceruzákkal és tollakkal. Amikor unatkozott beszélgetés közben, kivett egyet, és az ujjai közt forgatta. Soha nem vett ki tollat, erre egyszer gyerekként rá is kérdeztem. Azt válaszolta, hogy az nem ugyanolyan.

Még a csendek is gondterheltek voltak. A szavak közti űrt megtöltötte a lehetőség, hogy a következő mondattal minden rosszabbra fordul. Nem tudtam, mit várok anyámtól. Hol megértő volt, hol sértődött. Néha pontosan értette, mit akarok mondani, néha pedig az első szónál szándékosan elterelte a témát. A naptól, sőt, napszaktól függött, éppen hogy sül el egy beszélgetésünk.

Elmondtam neki, mi a helyzet. Csend állt be a vonalban. A következő mondat döntött el mindent.

– Még sosem láttam ilyen állatot – mondta végül anyám.

– Tényleg? – kérdeztem, mert más nem jutott az eszembe. Egy kicsit megbántva éreztem magam, hogy nem rólam beszélünk.

– Apáddal el akartunk menni, hogy megnézzük őket. De mindig csak halogattuk, aztán, ugye, volt nagyobb gondunk is.

Eszembe sem jutott, hogy mikor anyám gyerek volt, az állatok még nem voltak itt. Anyámékat nem vitték el rituális osztálykirándulásokra, hogy saját szemükkel lássák, a lények léteznek. Csak mikor nagyanyám rákos lett, akkor vásárolt be anya a kristálytejből. A boltban kapható szűrt verzióból. Nem minősült gyógyszernek, csak gyógyhatású készítménynek, mégis minden bizodalmát abba fektette. Nagyanyám az orvosok által jósolt négy hónap helyett hét hónapig tartott ki, és a végén nem a rák vitte el, hanem egy tüdőgyulladás. Nem tudom, hogy ez mennyiben köszönhető a kristálytejnek, és mennyiben nagyanyám fafejűségének.

– Szerinted vállaljam el? – kérdeztem, visszaterelve a szót a közeljövőre.

– Ha láttad őket, meséld el, tényleg léteznek-e – mondta anyám. Nem sokkal később befejeztük a beszélgetést, én pedig pakolni kezdtem. A lakás könyvespolcai roskadoztak a másodvonalas szocialista irodalom remekeitől. Így béreltem a helyet, bizonyára évek alatt gyűltek fel a könyvek, mint a sarokban a por, és annyit is értek. Kivéve, hogy megvolt a Magyarország Vadvilága sorozat, gyerekkorom nagy kedvence. Imádtam a színes rajzokat. Egy nyáron szerettem volna az lenni, aki az illusztrációkat készíti. Leemeltem a polcról a hetedik kötetet, és a ruháim közé dugtam. A hetedik kötet foglalkozott a cellofoidákkal. Az illusztrátornak ide, erre a vidékre kellett jönnie, hogy lefesthesse az állatokat.

Elértük az épület kapuját.

– Ez a központi szárny. Nem én neveztem el, így van rajta a terveken – mondta Szabolcs. – Itt tartjuk őket. Légkondicionált, van benne légcserélő. Nagyon fontos a körültekintés, mikor kinyitod az ajtót. Egyrészt nézd, hogy nem jön-e ki valamelyik, másrészt pedig ne hagyd nyitva. Nyitva hagyod, kimennek.

– Hogyan…? – kérdeztem értetlenül. Tudtommal az állatoknak nincsenek lábai.

– Tudnak járni a csápjaikon, ha akarnak – válaszolta Szabolcs. – Olyankor elég gyorsak. Ha már kint vannak, nehéz megtalálni őket, meg ki tudja, még beszerencsétlenkedik magukat egy gödörbe vagy drótba, és akkor annyi.

Szabolcs megrángatta a krómszínű ajtót, és a keretre mutatott.

– Télen könnyen befagy, akkor egy kicsit meg kell rángatni. Felkészültél?

Bólintottam. Szabolcs kitárta az ajtót.

Azonnal megismertem a szagot: az idegenség szagát. Először akkor, az osztálykirándulás harmadik napján csapott meg, csak itt sokkal töményebb volt. A lábam először nem akart engedelmeskedni, de kényszerítettem magam, hogy átlépjem a küszöböt.

A teremben félhomály uralkodott, csak az apró, mocskos ablaküvegeken szivárgott be a délutáni fény. Az épületben visszhangzott a légcserélők búgása. Valami megmozdult előttem, én pedig moccanni sem mertem. Amikor gyerekkoromban találkoztam cellofoidával, akkor egy ketrec rácsai választottak el tőle, most viszont ugyanazon a téren osztoztunk.

– Mennyien vannak? – kérdeztem suttogva, mintha templomban lennénk.

– Tizenhét példány – válaszolt Szabolcs normál hangerőn. – De hármat lízingeltünk kísérletekhez. Mi vagyunk a legkisebb telep. A kettőből, és akkor a családi tartásban élő egy darab állatot nem számoltam. Ahova a gyerekeket viszik.

Nagyot nyeltem. A példányra gondoltam a ketrecben, ahogy lustán kiteregette csápjait a szalmán, majd rám emelte tekintetét. Az éjszakára a szemeiben.

A neonlámpák hideg fénnyel űzték el a homályt.

– A kapcsoló itt van a falnál – mutatta Szabolcs.

Az első állat velem szemben lógott egy fáról. Engem nézett. A szemei, mint két darabka a legsötétebb éjfélből.

Az állat kerregett, és négy mellső csápjával elengedte a rudat, amin lógott, a négy hátsóval pedig tovább kapaszkodott, feltárva a csáprágóit és a szájnyílását. A háta minden lélegzetvételével megemelkedett, majd lesüllyedt. Csak másodpercekkel később fogtam fel, hogy azon a példányon túl egy másik is engem néz, meg egy harmadik is, hogy tulajdonképpen az egész látóteremet betöltik a lények, mind saját kis fadarabjába kapaszkodva lóg, mint egy-egy hatalmasra nőtt körte.

– Mindegyiknek öt négyzetmétere van – mondta Szabolcs. – Az csak az övék. Erre figyelj, ez a törvényi előírás. A szalmát alattuk naponta kell cserélni. Azt te csinálod. Az ott Ludmilla, az ott Kettes.

– Mindnek van neve? – kérdeztem.

– Csak amelyiknek adunk – válaszolta Szabolcs, és az egyik állathoz lépett. A cellofoida izgatottan mozdult, a csápja nekiütődött a láncnak, ami a pihenőágat a falhoz rögzítette.

– Ez Bismarck Admirális. Ő egy nyugodt darab.

Szabolcs megvakarta az állat fejét. Úgy tűnt, Bismarck élvezi: teste lehetetlen pózban csavarodott ki, hogy Szabolcs minél alaposabban simogathassa, a belsejéből kattogó hang szakadt fel. A fejének felső részét és hátának egy darabját borító sötétlila, hosszú szőrzet megremegett. Szabolcs a hasi részt is megvakarta, majd áttért az állat potrohára.

Az állat felé léptem, amelyik mereven bámult engem. Ahogy megtettem az első lépést felé, összerezzent az izgalomtól, mint egy macska, ami a játékát várja. A szívem a torkomban dobogott az irracionális félelemtől.

– Nem kell félni, nem támad – mondta Szabolcs.

Nyitott tenyérrel közeledtem, ahogy a kutyákhoz szoktak. Az állat kattanásszerű hangot hallatott, a szőrei megmozdultak, mintha antennaként irányította volna felém őket. A Magyarország Vadvilága sorozatból tudtam, hogy ez így is volt, a szőrök érzékszervek, csak azt nem tudni, mit érzékelnek velük. Már csak centikre volt az ujjam az állat fejétől, de képtelen voltam legyőzni ezt a távolságot.

Az állat finoman a karomra tekerte az egyik csápját, és maga felé vonta a kezem. Az érintése sima és száraz, tapadókorongjaival játékosan szívogatta a bőrömet. Megborzongtam, de fel is nevettem a gesztustól. Hozzáértem az állat fejét borító színes szőrzethez, és meglepődtem, milyen vastag és durva, mint a lajhár bundája. Megsimogattam az állat testét, mire azon elégedett remegés futott végig.

– Na, megy ez – mondta Szabolcs, akinek éppen a nyakába kapaszkodott Bismarck Admirális. – Akit simogatsz, az Babyface Nelson.

Felvontam a szemöldököm, mire Szabolcs magyarázatba fogott.

– Ő az, aki szeret meglógni. Kis gengszter.

Babyface Nelson elégedett kerregéssel nyugtázta a tényt.

– Nagyon barátságos – nyögtem rekedten, és rájöttem mennyire feszült vagyok.

– Ott mögötted az Sólyom seriffhelyettes, most épp alszik. Ott a dagadt, az Dagi. Mögötte pedig… uhh…

Szabolcs egy mozdulattal átölelte Bismarck Admirálist, mire az csápjaival egyszerre fonta át Szabolcs nyakát és mellkasát. Szabolcs leemelte az állatot a kapaszkodóról.

– Van súlya – nyöszörögte Szabolcs. – De ki lehet bírni. A csápokkal szépen eloszlatja a terhet.

– Igénylik a foglalkozást? – kérdeztem.