A mű eredeti címe

Ett fynd att dö för

Copyright © Anders de la Motte & Måns Nilsson 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Hungarian translation © Dobosi Beáta

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

DOBOSI BEÁTA

ISBN 978 963 452 805 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nagyon szeretjük Österlent, így igyekeztünk a régió földrajzát és történelmét a lehető leghívebben ábrázolni. Bizonyos esetekben azonban engedményeket tettünk a történet kedvéért. Valamennyi szereplő kitalált figura, minden hasonlóság a valós személyekkel a véletlen műve.

Szereplők

Peter Vinston, 49 éves
A stockholmi Királyi Gyilkossági Nyomozóhatóság felügyelője

Tove Esping, 28 éves
Nyomozógyakornok a simrishamni rendőrségen

Christina Löwenhjelm, 49 éves
Pszichológus, Peter Vinston volt felesége

Poppe Löwenhjelm, 54 éves
Gärsnäs kastélyának ura és Christina új párja

Amanda Vinston, 16 éves
Peter és Christina lánya

Lars-Göran „L. G.” Olofsson, 60 éves
Méhész és simrishamni rendőrfőnök

Thyra Borén, 52 éves
Vezető bűnügyi technikus

Jonna Osterman, 44 éves
A Cimbrishamnsbladet riportere és főszerkesztője

Felicia Oduya, 33 éves
A komstadi Felicia kávézó tulajdonosa

Lennart „Nalle” Persson, 61 éves
Hagyatékfelszámoló és a gladsaxi Rask Ószeres résztulajdonosa

Susanne „Sussi” Persson, 57 éves
Nalle felesége és a gladsaxi Rask Ószeres résztulajdonosa

Jimmy Persson, 29 éves
Nalle és Sussi fia

„Kínai” Gert Zillén, 71 éves
A kínai porcelánok gyűjtője és szakértője

Mats Lindeman, 59 éves
A tomelillai Lindeman Aukciósház tulajdonosa

Fabian „Fabbe” Anderklew, 52 éves
Régiségszakértő és a malmői aukciósház résztulajdonosa

Renata Jönsson-Kaminsky, 39 éves
A Dél-skånei Ügyészség ügyésze

Anna Tyche, 42 éves
Régiségkereskedő és egy malmői üzlet tulajdonosa

Pia Larsson, 60 éves
Közgazdász, golfjátékos és hobbikertész

Svensk és Öhlander
Simrishamni rendőrök

Kroll és Thott
Ystadi felügyelők

Bob
Felicia collie-ja, aki mindig a kávézóban lófrál

Plútó
Hosszú szőrű kandúr, aki fel-feltűnik a Bäckastuganban

Prológus

Hajnali négyre járt az idő, messze volt még a pirkadat. A piaci standok és a parkoló autók között azonban már fel-feltünedeztek a zseblámpák fényei. Nyugtalanul ugráltak ide-oda, mintha a tulajdonosuk nem akarna felesleges feltűnést kelteni. A harmatos fű felett lebegő ködfátyol és a pultok meg a ponyvák között elsuttogott szavak csak fokozták a titokzatosság érzését.

Július negyedik vasárnapja volt. A degebergai régiségpiac csak nyolckor nyitott, de aki kicsit is konyított a régiségkereskedelemhez, tudta, hogy a legjobb üzletek sokkal korábban, zseblámpafényben, a bankók diszkrét zizegése közben köttetnek.

A piac a falu határában feküdt, a Mörkavad-folyó völgyében. A helyet a régi térképek Trolleliernek hívták. A szép név eredetét senki sem tudta biztosan. A helyi néphagyományban azóta meséltek trollokról és törpékről, amióta az ember megvetette a lábát ezen a gyönyörű vidéken.

Nem messze innen, a Linderöd-hegyhát szurdokában, félig egy őstölgyesben megbújva zúgott a Forsakar-vízesés. A két lépcsőzetes zuhatag között elnyúló medencéről úgy tartják, akkor keletkezett, amikor egy óriáslány beleszeretett egy fiatalemberbe, és barlangot vájt a titkos találkáikhoz. Ám egy fortélyos rivális, egy féltékeny óriás ideterelte a patak vizét, amely feltöltötte és halálos csapdává változtatta a szerelmesek búvóhelyét.

A tudományosabb változat szerint a hegyvonulatot, a két vízesést és a völgyet a visszahúzódó szárazföldi jég hagyta maga után a jégkorszak végén, és bár ez a valószínűbb, sokkal kevésbé érdekes.

Gert Zillént sem a törpék, sem a trollok nem izgatták. Harminc éve járt a régiségpiacra, és mindig a szokásos, jól kidolgozott menetrendet követte. Háromkor kelt fel a fogadóban. Elcsomagolta a kávétermoszt és a szendvicseket a konyhában, a puritán kis szobáért járó fizetséget pedig örére pontosan kiszámolva egy borítékban, a bejárati ajtó melletti asztalon hagyta. Aztán átsétált a falun a fejlámpája fényében. Egy gurulós szatyrot húzott maga után, amelyet egyesek megvetően banyatanknak neveznek, de az életkora előrehaladtával számára egyre nélkülözhetetlenebbé vált.

Csenevész emberke volt, óvatos és ideges mozgású, amitől egy verébre emlékeztetett, és ahogy a verebeket, úgy őt is kevesen vették észre. Egész életében feltűnés nélkül járt-kelt, senkire sem tett mélyebb benyomást. Fiatal korában pár évig jegyben járt valakivel, ám a frigy meghiúsult. A szakmájában csendes, igyekvő embernek ismerték, aki éjt nappallá téve serénykedett, amíg el nem jött a nyugdíjba vonulás ideje.

Gert Zillént fontosabb dolog érdekelte, mint a nők és a karrier.

Bár már elmúlt hetven, és amióta pelyhedzett az álla, régiségekkel foglalkozott, a szíve még mindig gyorsabban vert „vadászat” előtt. Talán pont ma jön össze egy jó fogás!

A piac közelébe érve megállt a réten, ahonnan pompás kilátás nyílt a vidékre, lekapcsolta a fejlámpáját, és engedélyezett magának egy kis szünetet. Ivott egy pohár kávét a kockás termoszból, és elfogyasztott egy szendvicset, miközben azon törte a fejét, hol lehet a többi korán kelő régiségvadász, és milyen stratégiát alkalmazzon ezen a napon.

Pár éve a szerencse pont egy ilyen kora reggelen szegődött mellé. Egy régi, levélmintás, kínai teáskannára bukkant, amelyet egy tudatlan árus pár százasért adott el neki, pedig több mint tízezret ért. Az árus ballépésében nem volt semmi meglepő. A kínai porcelánok esetében a különbség értéktelen és értékes között néha annyira kicsi, hogy vérbeli szakértőnek kell lenni a felismeréséhez, és kevesen értettek olyan jól hozzá, mint „Kínai” Gert Zillén. Legalábbis ha őt kérdezte az ember.

Felhajtotta a kávéját, és gondosan visszatekerte a termoszra a tetejét. Ismét felkapcsolta a fejlámpát, és elindult a piac legsötétebb része felé. Gyakorlott szemmel nézelődött a standok között. Itt-ott felbukkant egy-egy árus, és fáradtan biccentett. A ponyvákat felhajtották, a takarófóliákat levették, zizegett az újságpapír, ahogy pakolták ki a régiségeket a papírdobozokból.

Gert olykor-olykor megállt, hogy szemügyre vegyen egy-egy porcelántárgyat, de semmi érdekeset nem talált.

A sor végén egy nagy stand terpeszkedett, a pulton szerszámok, régi játékok, csorba csészék és könyvkupacok sorakoztak. Általában nem pazarolta az időt ilyen vásári kacatokra. Ezek a cserkészszövetségek vagy a Lions klubok standjai voltak, akik abban bíztak, hogy szép kis summát kereshetnek az ingyen megszerzett, de többnyire szemétnek számító holmin.

Miközben elhaladt a stand mellett, a biztonság kedvéért végigvilágított a fejlámpájával a limlomon. Már éppen be akart fordulni a sarkon, hogy a következő sorban folytassa a szemlélődést, amikor a szeme sarkából megpillantott valamit. Lecövekelt, és elfordította a fejét, hogy a fény a tárgyra essen.

Két könyvtámasz és egy Donald kacsás műanyag persely között egy tálka állt. A világoszöld háttérre virágmintát rajzoltak, és az avatatlan szem számára leginkább egy rég elveszett kávéskészlet utolsó megmaradt cukortartójának tűnhetett volna.

Gert közelebb lépett. A szíve gyorsabban kezdett dobogni. Felvette a tálkát, és megvilágította a fejlámpájával, miközben a szabad kezével nagyítót halászott elő a zsebéből. Fürgén az orra hegyére tolta a szemüvegét, és a szeméhez emelte a nagyítót.

Alaposan szemügyre vette a máz alig észrevehető hajszálrepedéseit, amelyek olyan haloványak voltak, mintha pókháló tapadt volna a tálkára. Aztán megnézte a finom rajzot, amely olyan mesteri munka volt, hogy azt hihette az ember, géppel készült.

De ez nem holmi tömegtermelésben gyártott tálka volt, hanem valami egészen más.

Valami sokkal ritkább.

Olyan jó fogás, hogy Gertnek kis híján remegni kezdett a térde.

Nyelt egyet. Aztán még egyet és még egyet.

A szíve dörömbölt a mellkasában. Meg kell szereznie ezt a tálkát, méghozzá rögvest, mielőtt előbukkan egy másik potenciális vevő a sötétből.

Körülnézett a stand tulajdonosát keresve, hogy megkérdezze az árat és megkösse az üzletet, de egy teremtett lelket sem látott.

Egy táblán az állt, hogy a stand a degebergai cserkészszövetségé. Nincs az a cserkész, aki tudná, mit tart Gert a remegő kezében.

Vigye el csak úgy? Tegyen pár húszast vagy akár egy százast a persely alá, és lépjen olajra?

Nem szívesen hagyott volna csak úgy vaktában ott egy összeget. Tudni akarta az árat, így volt helyes, mindig így csinálta.

Legnagyobb megkönnyebbülésére egy cserkészinget viselő, kócos fiatalember poroszkált arrafelé. Némileg mulattatta Gertet, hogy biztos ő húzta a rövidebbet, amikor kisorsolták, kié legyen a hajnali műszak.

– Elnézést! – Gertnek elcsuklott a hangja. Megköszörülte a torkát, nagy levegőt vett, és újra belevágott. – Maga ott…

Aztán elhallgatott a mondat közepén.

A sötét ellenére is érzékelte, hogy hirtelen hatalmas árny vetődik rá. Állt valaki a háta mögött. Szesz- meg arcvízszagot árasztott, amitől Gertnek felállt a szőr a hátán.

– Kit látnak szemeim! Csak nem a kis Kínai Gertet? – kérdezte az érces hang. – Mi van a kezedben?

Egy hatvanas fickó volt az. Kék széldzsekit, alatta pedig kockás inget viselt a magasra húzott farmerjába tűrve, amelyet egy öv tartott a legutolsó lyukba kapaszkodó csattal. A lehorgasztott fején Rask Ószeres feliratú sildes sapkát viselt, alóla kikandikált a dús haja.

Gert elfojtott egy borzongást. Lennart „Nalle” Persson volt Österlen leghírhedtebb ószerese. A régiségpiac dögkeselyűje, aki finomkodás és szégyenkezés nélkül csontig lerágta az áldozatai húsát.

Gertről szakadni kezdett a víz. Ha Nalle kiszúrja a tálkát, azonnal ráveti magát.

– Semmi különös – motyogta olyan közömbösen, ahogy csak telt tőle. – Csak egy kis cukrostál. Arra gondoltam, megveszem az unokahúgomnak. – Megint a pult mögött álló cserkészhez fordult. – Mit kér érte?

Vadul hadonászott a tálkával, hogy Nalle ne tudja tüzetesebben szemügyre venni.

– Hát, mit ér meg magának? – kérdezte a fiatalember, és megdörzsölte a csipás szemét.

Gert egyik kezével a pénztárcával bajlódott, a másikkal meg a tálkát szorongatta. Abban reménykedett, hogy Nalle odébbáll, és békén hagyja, de a termetes ember nem tágított, Gert fölé tornyosult, a pillantása a tarkójába fúródott.

– Gert Zillén – mondta behízelgő hangon –, Skåne első számú kínaiporcelán-szakértője. – Csettintett egyet a nyelvével. – Vagy minek nevezed magad, amikor a varrókörben tartasz előadásokat a nyanyáknak?

Gert némán biccentett. Nallétól a hideg futkározott a hátán, haladéktalanul meg kellett kötnie az üzletet.

– Adok érte egy ötvenest – közölte a cserkésszel, miközben felé nyújtotta a bankjegyet.

– Ácsi, ácsi! – Mielőtt a cserkész elvehette volna a pénzt, Nalle roppant mancsa megragadta Gert csapott vállát, és úgy fél méterrel odébb tolta a pulttól. – Szerény személyem is vetne egy pillantást arra a cukrostálkára, ami felkeltette Skåne első számú kínaiporcelán-szakértőjének az érdeklődését.

Követelőzően Gert felé nyújtotta a kezét.

– Már elkelt, most vettem meg – makogta az emberke.

– Dehogy vetted! – dörmögte Nalle. – Még nálad a pénz, és a srác sem mondott igent. Hadd nézzem!

Gert igyekezett ellenállást tanúsítani, de hiába. Nalle túl erős volt, és könnyedén kicsavarta a tálkát a kezéből.

– Lássuk csak… – dünnyögte Nalle, miközben szemügyre vette.

– Az enyém – hebegte Gert. – Ugye?

Megint a pult mögött álló fiatalember felé nyújtotta a bankókat támogatásért esedezve.

– Tényleg ő volt itt előbb – erősítette meg a cserkész.

Nalle csendre intette őket, aztán halk koppanással a pultra tette a tálkát. Elég messze, hogy Gert ne érhesse el.

– Mondom, mi lesz – pillantott a cserkészre. – Olyan srácnak tűnsz, aki ért az üzlethez. Mindent megveszek ötezer koronáért. Cakompakk. – Előhúzott egy tömött, fényesre kopott bőrbukszát. – Ötezer kápéban, te meg szólsz a haverjaidnak, hogy nyélbe ütötted életed üzletét, és nem kell egész nap itt rostokolnotok a tűző napon.

A bankjegyeket pörgette, majd elővett egy vaskos köteget.

Gert nyelt egyet. Tennie kellett valamit, bármit!

Hirtelen mozgást érzékelt Nalle háta mögött. Állt valaki a sötétben, egy alaktalan árny, és nyilván az eseményeket figyelte. Lehet, hogy egy újabb vásárló, aki megorrontotta, mi folyik itt, és bármikor közbeléphet.

– Hat! – sipította Gert. – Hatezer!

Összvissz ennyi volt nála.

Nalle tetőtől talpig végigmérte, majd elvigyorodott.

– Hét – mondta, és újabb bankókat húzott elő a tömött bukszájából. – Az ajánlatom hétezer. Emeled, Gert? Akármeddig tudom tartani.

– Ne-nem – nyögte Gert, aki még mindig a nyomorult kis ötvenesét szorongatta.

Meg sem kellett volna szólalnia. Kötnie kellett volna az ebet a karóhoz, hogy ő volt itt előbb, és nem lett volna szabad belemennie ebbe a licitálásba, amelyet úgysem nyerhetett meg.

Igyekezett megnézni magának a Nalle mögött álló új vásárlót, de az árny eltűnt. Lehet, hogy soha nem is volt ott. Csak a képzelete űzött tréfát vele, amiért végzetes hibát követett el.

– Én voltam itt előbb… – nyöszörögte, de jól tudta, hogy késő.

Bár a cserkész zavarba jött a pult mögött, le sem tudta venni a szemét a pénzről.

– Hát nem is tudom…

Nalle felé nyújtotta a köteget.

– Tedd el, öcskös! És mondd meg a többieknek, hogy meghívom őket egy fagyira. Csak szóljatok az eladólánynak, hogy írja az én számlámra.

Megrázta a pénzt. Úgy tűnt, hogy a fagylalt eldöntötte a kérdést.

– Hát akkor legyen!

A cserkész elvette a pénzt.

– Remek! – Nalle kuncogva felemelte a tálkát. – Pakold össze az egész hóbelevancot, és tedd a 214-es helyen parkoló lakóautó mögé!

Gert alig kapott levegőt. Forgott vele a világ.

Hány és hány kirakodóvásáron járt már! Hányszor és hányszor kelt hajnalban! Mennyi kacatot áttúrt! Az a sok óra, nap, hónap és év, amelyet szakirodalom olvasásával, aukciós katalógusok tanulmányozásával és múzeumok kínai porcelánjairól készült képek memorizálásával töltött, tulajdonképpen meghozta a gyümölcsét. Rábukkant arra a tárgyra, amelyről egész életében álmodozott, csak hogy egy Nalle Persson-féle keselyű a szó legszorosabb értelmében kitépje a kezéből.

Úgy tűnt, a robusztus embert mulattatja Gert kétségbeesése.

Lezserül a hüvelyk- és mutatóujja között tartotta a tálkát.

– Én nem vagyok akkora porcelánszakértő, mint te, Gert. De biztosra veszem, hogy jó üzletet kötöttem.

Olyan szélesen elvigyorodott, hogy kivillantak a sárga fogai. Biztos a sötét és az árnyak, vagy az agya oxigénhiányos állapota miatt, de Gert egy pillanatra úgy látta, hogy Nalle nem is ember, és nem is keselyű, hanem egy troll. Egy gonosz erdei teremtmény, aki elhappolta a kincset az orra elől.

Nalle a széldzsekije belső zsebébe csúsztatta a tálkát, és olyan erősen vállon veregette Gertet, hogy az kis híján elveszítette az egyensúlyát.

– Nézz be valamikor hozzám, és elmesélem, mennyiért sikerült eladnom!

Kacsintott egyet, aztán sarkon fordult, és elballagott.

Gert kővé váltan állt ott, még mindig az ötvenessel a kezében. Olyan erővel szorította, hogy elfehéredtek a bütykei.

Ebben a pillanatban mintha eltört volna benne valami. Átszakadt a gát, és az évek óta elfojtott érzelmek, amelyeknek a létezéséről sem tudott, egyszeriben elöntötték.

Harag, düh, gyűlölet.

Fehéren izzó gyűlölet. Hirtelen a nagyapja egyik meséje jutott eszébe. Arról szólt, hogy a trollon csak a kés fog.

– Ezt még megkeserülöd! – sziszegte, miközben Nalle széles hátát nézte, amíg el nem nyelte a sötétség. – Ha addig élek is.

1. fejezet

Vasárnap reggel fél kilenckor Peter Vinston felügyelő felvette a méretre szabott zakóját, és megigazította a nyakkendőcsomóját a tükör előtt. Meg kellett görnyednie, hogy teljesen lássa magát.

Megállapította, hogy jót tett neki a stockholmi Királyi Gyilkossági Nyomozóhatóságtól kivett egy hónap szabadság. A vörösesszőke haját kiszívta a nap, az arca lebarnult, és olyan energikusnak tűnt, mint már rég.

Tavasszal elájult néhányszor munka közben, ezért az orvos kiírta, és négy héttel ezelőtt kénytelen-kelletlen Österlenbe jött.

Találkozott a lányával, Amandával, a volt nejével, Christinával és annak új férjével, Poppéval, Gärsnäs kastélyának urával. Merő véletlenségből belekeveredett egy gyilkossági nyomozásba, és segített a helyi erőknek megoldani egy Jessie Anderson nevű sztáringatlanos megölésének ügyét.

Kezdeti ódzkodása után, a skåneiek és az állatok ellenére megszerette Österlent. Ám az utóbbi három hét semmittevésétől kipihente magát. Szó, mi szó, égett a vágytól, hogy újra dolgozhasson.

Végighúzogatta a hűséges szösztelenítő hengerét a zakóján és a nadrágján. Na nem mintha szöszt vagy nem kívánatos hajszálakat látott volna rajta, csak a biztonság kedvéért. Amikor végzett, összecsukta és a belső zsebébe csúsztatta a hengert, még egyszer, utoljára megigazította a nyakkendőcsomóját, majd átment a hálószobából az amerikai konyhás nappaliba.

A házikó, amelyet Christina és Poppe bocsátott a rendelkezésére, idilli, fehérre meszelt, favázas, nádtetős épület volt, osztott ablakokkal. A szemöldökfák alacsonyan helyezkedtek el, de Vinston már megtanulta időben lehúzni a fejét.

Kiválasztott egyet a konyhaszekrényben sorakozó, csálé kerámiabögrék közül, kávét töltött magának, majd szórakozottan lapozgatni kezdte a Cimbrishamnsbladetet, hogy múlassa az időt.

Kilenc órát beszéltek meg, de Christinát és Poppét ismerve inkább kilenc óra tíz lesz belőle.

Ma nyit a degebergai gyűjtői és régiségpiac, szólt a szalagcím. Több mint háromszáz kiállító, egy kilométer hosszú standsor és legalább háromezer látogató.

Vinston átfutotta a cikket. Jobb, ha mindenre felkészül.

Nem osztozott Christina és Poppe régiségek iránti rajongásában, ugyanakkor unatkozott, és mivel Amanda is ott, a fagylaltoskocsiban dolgozott, meghívatta magát a piacra.

Alig várta, hogy lássa a lányát munka közben. Szinte felnőtt nővé cseperedett. Az utóbbi hetekben sokkal közelebb kerültek egymáshoz. Óriási különbség volt a szokásos FaceTime-ozás és a személyes találkozások között. Ezenkívül örömmel töltötte el, hogy Amanda újabban érdeklődött a rendőri munka iránt.

Szórakozottan továbblapozott, és megpillantotta Jonna Osterman nevét. A meggyilkolt ingatlanos ügyében folyó nyomozás közben vonzalom ébredt benne a nő iránt. A helyzetet bonyolította, hogy Jonna a Cimbrishamnsbladet főszerkesztője volt, amíg Vinston nyomozó rendőr. Miután a gyilkost elfogták, és az újságok már nem cikkeztek az ügyről, találkoztak párszor, de aztán Jonna elutazott nyaralni, és az egészből nem lett semmi. Vinston pedig pár hét múlva Stockholmba készült, így aztán nem sok értelme volt próbálkozni.

Összehajtotta az újságot, és az ajtó mellett tornyosuló, csinos kis kupac tetejére tette.

Aztán fogta a telefonját, a pénztárcáját és a bőrkötéses noteszét, leakasztotta a mahagónifogantyús fekete esernyőt a fogasról, és kilépett a ragyogó napsütésbe.

A Bäckastugan bájos kis kertje zöldben pompázott. A megrögzött városlakó Vinstont lenyűgözte, milyen gyorsan nőnek a növények. Három hete tolta végig a gyepen azt a nyomorult Husqvarna fűnyírót, de úgy tűnt, ismét ideje lenne füvet nyírni. Egy futónövény, amely a beköltözésekor még csak a derekáig ért, mostanra az ereszcsatornáig kapaszkodott.

Megállt a lépcsőn, és beszívta a levegőt az orrán át. Csodás volt. A stresszes stockholmi élete miatt feledkezett meg az illatokról?

A gondolataiból a házikó felhajtójára begördülő sötét Jaguar zökkentette ki.

Az anyósülésről Poppe, egy vászoninget, napszemüveget és a nyakában kendőt viselő, gömbölyded, ötvenes férfi ugrott ki.

– Bocs a késésért! – kiáltotta, miközben kinyitotta Vinstonnak a hátsó ajtót. – Mondanám, hogy az én hibám, de hazudnék.

A volánnál ülő Christina elhúzta a száját.

– Biztos jönni akarsz, Peter? – nézett a visszapillantó tükörben a volt férjére. – Ott csak régiségek vannak, és fél napig odaleszünk.

– Hogyne, hogyne! – felelte Vinston színlelt lelkesedéssel. – Szeretnék találkozni Amandával is.

Christina kitolatott, és akkora gázt adott, hogy Vinston kénytelen volt elkapni a kapaszkodót.

– De jövő csütörtökön átjössz, ugye, amikor a kastélyban forgatják az Antik körút következő részét? – kérdezte az anyósülésről Poppe. – Fabbe formában van. Ez lesz az év eseménye!

– Fabian Anderklew – magyarázta Christina. – Ő az Antik körút egyik csillaga. Évfolyamtársak voltak Poppéval.

Vinston bólintott, mintha tudná, miről beszélnek.

Poppe telefonja jelzett. Elővette, feltolta a napszemüvegét a homlokára, majd hangosan felnevetett.

Christina kíváncsian pillantott rá.

– Fabbe az?

Poppe bólintott.

– Már kint van a piacon. Nem fér a bőrébe. Ezt hallgasd! – Felolvasta az üzenetet: – „Elég csak megfognom egy nyamvadt tojástartót, máris mindenki azt hiszi, hogy Fabergé-tojás. Azon gondolkodom, ne öltsek-e álruhát. Talán jól jönne egy műorr meg egy álbajusz.” – Poppe újfent hahotában tört ki. – Ez jellemző Fabbéra!

Christina elkapta Vinston tekintetét a tükörben, majd színpadiasan az égre emelte a tekintetét.

– Ha nem akarja, hogy felismerjék a régiségpiacon, talán öltözhetne kevésbé feltűnően, és eldobhatná azt a flancos napszemüveget – mondta.

Poppe elengedte a füle mellett a megjegyzést, és Vinston akarata ellenére csodálta a taktikáját.

Északnak tartottak a kacskaringós országúton. Idilli kis falvakon hajtottak át, fehérre meszelt templomok mellett száguldottak tova. A táj káprázatosan szép volt a fűzfasoraival és a sárga búzatábláival, amelyeken lágyan hajladoztak a növények a nyári szellőben. Itt-ott kombájnok eregette füst és felvert por szállt az ég felé.

A degebergai piacnál autók százai parkoltak katonás sorokban a frissen kaszált réten. Egy keskeny földút vezetett ide, és el kellett haladniuk egy láthatósági mellényt viselő, esetlen fiatalember mellett, aki több-kevesebb sikerrel igyekezett rávenni a sofőröket, hogy az általa mutatott helyre parkoljanak.

Christina leengedte az ablakot.

– Jó napot! Kiállítók vagyunk – hazudta. – Csak hoztunk pár dolgot.

Válaszra sem várva felhúzta az ablakot, és elhajtott a parkolóőr mellett.

Vinston eltakarta az arcát, és lecsúszott az ülésben. A tolakodás nem az ő műfaja volt.

Közvetlenül a piactér mellett egy fehér teherautó tolatott ki éppen egy helyről, amelyre Christina szemtelenül lecsapott.

– Remélem, találok ezt-azt a kastélyparkba, és nem akarom az egész réten átcipelni – magyarázkodott.

– Christinának új projektje van, tudtad, Peter? – élcelődött Poppe. – Most, hogy végre kínkeservesen felújítottuk a kastélyt… Már úgy vártam egy lustálkodós nyárra, amikor nincs más dolgom, csak gin-tonikot szürcsölni a lugasban! Erre mit csinál az én drágalátos feleségem? Úgy dönt, hogy haladéktalanul át kell alakítanunk a kastélyparkot versailles-i mintára!

– A francokat! – fújt egyet Christina. – Csak vissza akarom állítani a kétszáz évvel ezelőtti formájába. Fogd fel kulturális misszióként!

Poppe széttárta a karját.

– Miért éred be ilyen kevéssel? A kastélyt a tizennegyedik században építették, úgyhogy áshatnánk köré vizesárkot, meg terveztethetnénk felhúzható hidat!

Vinston udvariasan nevetett, kikapcsolta a biztonsági övet, és kinyitotta az ajtót. Alig várta, hogy kinyújtóztathassa a lábát, és ne kelljen Christina meg Poppe civódását hallgatnia.

A piac óriási volt, három-négy focipályányi. Egy völgyben helyezkedett el, és tele volt egyforma, tarka ponyvatetős fastandokkal. A standok között kis párhuzamos utak futottak. A zsivajt olykor egy információkat közlő hangosbemondó harsogta túl.

– Az esernyőt a kocsiban hagyhatod – mondta Christina. – Kizárt, hogy essen.

– Jobb félni, mint megijedni – felelte Vinston nagy bölcsen.

Az első sor szűk és zsúfolt volt. Leégett turisták rövidnadrágban és szandálban, babakocsik, hátizsákok és túl sok hot dog meg csepegő fagylalt ijesztően közel Vinston öltönyéhez.

– Haladjunk módszeresen, nehogy kihagyjunk valamit! – javasolta Christina. – Először egyesével végigmegyünk a sorokon, aztán teszünk egy kört az egész körül.

Behúzta Poppét az első sorba, Vinston pedig sétapálcának használva az esernyőjét komótosan követte őket.

Először a szag tűnt fel neki. Frissen nyírt fű, por, öreg ponyva, gyümölcs és sült hering érdekes egyvelege. Örült, hogy nem kell mindennap ezt szívnia.

Már tizenvalahány méter után megállapította, hogy az áruba bocsátott portékát aligha lehet régiségnek nevezni. Néhány standon bazári kacatokat kínáltak, látszólag véletlenszerűen kidobálva a pultra: hiányos étkészleteket, bakelitlemezeket, régi napilapokat és rozsdás szerszámokat. Más pultok rendezettek voltak, és csak pár értékes tárgy sorakozott rajtuk.

– Van itt mindenféle ember, hagyatékfelszámolóktól kezdve magánszemélyeken át gyűjtőkig, akik kiseperték otthon a polcokat – világosította fel Christina, és megállt egy stand előtt, amely ötvenes és hatvanas évekből származó porcelánokat kínált: színpompás virágokkal, vonalakkal és pöttyökkel díszített tányérokat és csészéket.

Vinston felismert egy nagy, zöld levélmintás készletet.

– Vicces! Stig Lindberg motívumai! – jegyezte meg Christina, majd egypár fekete-fehér csíkos teáscsészére mutatott. – Ezt meg Zebrának hívják, és darabja egy ezres.

Vinston úgy vélte, a legtöbb eladónak jól megy a bolt. Mindenhol bankkártya csippant, vagy készpénz és újságpapírba csomagolt kincseket tartalmazó nejlonzacskók cseréltek gazdát.

A távolban megpillantotta a járőröző Svensket és Öhlandert a simrishamni rendőrségtől. Ők is észrevették, és biccentettek. Jó, hogy megmutatják magukat, gondolta Vinston. Egy ilyen látogatók ezreit vonzó esemény a zsebtolvajok paradicsoma.

– Te gyűjtesz valamit, Peter? – kérdezte Poppe.

– Csak a ki nem vett szabadságait – felelte Christina sokatmondóan, elszakítva a pillantását egy virágcserepeket kínáló standról.

Vinston a piszkálódástól feszengve megköszörülte a torkát.

– Nem gyűjtök semmit.

– Én szivarvágókat – közölte Poppe. – Szólj, ha látsz!

Christina letáborozott egy újabb standnál, ezért Vinston és Poppe kénytelen volt ugyanígy tenni. A pult mögött egy idősebb pár állt, akik a nap tiszteletére hatvanas évekbeli ruhát öltöttek. Előttük egy sor színes tárgy hevert, többnyire műanyagból készültek, és a hatvanas-hetvenes évekből származtak. Nem igazán kerti bútorok, gondolta Vinston. A pillantása a következő standra vándorolt. Ott csupa naiv kerámiafigurát árultak, amelyeket felismert.

– Lisa Larson – magyarázta Christina. – De az árakból ítélve csak japán kereskedők fognak venni belőlük.

Vinston a vásárlókra pillantott, és valóban egy ázsiai pár nézegette, forgatta a szobrocskákat. Mellettük egy nagy gurulós táska állt.

– A világ minden részéről jönnek ide régiségkereskedők – folytatta Christina. – Biztos összefutunk az Antik körút valamelyik szakértőjével.

– Ott is van a legnagyobb sztár! – kiáltott fel Poppe, és vidáman integetett egy mohazöld zakót és élénkkék sálat viselő, szélesen vigyorgó férfinak. – Fabbe! Hahó!

A tömeg szétnyílt, hogy átengedje a férfit. Poppéval egyidős lehetett, alig volt haja, és márkás, piros napszemüveget hordott, amelynek olyan különleges alakja volt, hogy biztos megrendelésre készült.

A tekintetekből és pusmogásokból ítélve az emberek felismerték.

– Poppe! Christina! – kiáltotta a férfi nagy hangon, majd egymás után megölelte őket. – Mi újság? – Aztán tettetett rémülettel meresztette rájuk a szemét. – Üres kézzel vagytok?

– Csak most jöttünk – szabadkozott Poppe. – Ő itt Peter Vinston, Christina volt férje és Svédország legjobb rendőre. – Finoman megpaskolta Vinston vállát. – Fabbe, öreg barátom…

– Annyira öreg azért nem vagyok! – nevetett a férfi, és kezet nyújtott Vinstonnak.

– Az egyik legjobb barátom – helyesbített Poppe. – Biztos láttad már a tévében.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Vinston, miközben kezet ráztak.

Tényleg felismerte az Antik körút valamelyik adásából, amelyet véletlenül, fél szemmel látott. Fabian Anderklewnél feltűnőbb és szórakoztatóbb értékbecslőt keresve sem lehetne találni.

A férfi Poppéhoz fordult.

– De jó, hogy összefutottunk, tesó! – mondta. – Elrabolhatlak egy percre? Meg akarok beszélni veled valamit.

Válaszra sem várva félrehúzta Poppét.

– Kezdődik… – dünnyögte Christina inkább magának, mint Vinstonnak. – Ez a „tesó” tuti azt jelenti, hogy pénzt akar kölcsönkérni, és mivel leszervezte, hogy az Antik körút a kastélyban forgasson, Poppe nem mondhat nemet.

Vinston csak fél füllel hallgatta. A standok között egyre nagyobb lett a tolongás, és csupán idő kérdése volt, hogy valaki a frissen suvikszolt brogue cipőjére lépjen.

Úgy döntött, meglátogatja Amandát a fagylaltoskocsiban, elvégre csak miatta jött ide.

Hirtelen egy öblös hang harsogta túl a zsibongást, mire húszméteres körzetben mindenki arra fordult.

– Nicsak! Csak nem Österlen külön bejáratú Sherlock Holmesához van szerencsém!

A tömegből egy ismerős alak bukkant elő magasba emelt sétabottal. A mellrészén hímzett, földig érő kaftánt, panamakalapot és a vállán hanyagul hátravetett hosszú selyemsálat viselt. Egy lépéssel mögötte egy alacsony, atletikus, délszaki vonásokkal megáldott férfi jött ugyanolyan szerelésben.

Jan-Eric Sjöholm és a párja, Alfredo, akiket Vinston pár hete ismert meg.

– Peter Vinston, a talpig úriember, aki egy ilyen forró napon sem átall háromrészes öltönyt viselni! Én meg úgy szuszogok, mint egy elhízott rozmár!

A színész levette a kalapját, és legyezgetni kezdte magát vele.

– Christina, maga szerint a dermesztő szépsége vagy a vérmérséklete hűti le?

Vinston nagy kínban volt.

– Maga a mi jótevőnk, Peter – folytatta Jan-Eric Sjöholm, és a párjának támaszkodott. – Amióta megoldotta Jessie Anderson ügyét, az egész világról keresnek a riporterek. Milyen érzés volt a gyilkosság gyanúsítottjának lenni? Milyen szerepe volt a nyomozásban? Remélem, megbocsátja, hogy egy cseppet eltúlzom a közreműködésemet. Ki akar statiszta lenni?

– Csak nyugodtan – mosolygott rá Vinston. – Egyébként ketten oldottuk meg az ügyet Tove Espinggel. Nélküle…

Jan-Eric leintette.

– Persze, persze. Minden elismerésem neki is. De magának köszönhetően visszatértem a feledés homályából, és újra elfoglaltam a helyemet a Parnasszuson.

– Reméljük, hogy a figyelemnek köszönhetően jövő nyáron Jan-Ericet meghívják a rádióba – tette hozzá Alfredo.

– Igen, igen – szakította félbe Jan-Eric legyintve. – Majd meglátjuk, hogy alakul. Ez a rádióműsor elég erőltetett, és életveszélyes is. Nézze csak meg szegény Jessie-t!

A színész szomorú arcot vágott, amire egy kis hatásszünettel rá is erősített.

Christina, akinek már a könyökén jött ki Jessie Anderson meggyilkolásának az ügye, megragadta az alkalmat, hogy elterelje a szót.

– És mi járatban vannak itt? Azt hittem, felhagytak a vásárlással.

– Fel is! – vágta rá Alfredo. – Megfenyegettem Jan-Ericet, hogy csak úgy vehet valami újat, ha kidob valami régit. Különben a kanapén alszik.

– Nem lesz könnyű megállni – jegyezte meg Christina. – Annyi kincs van itt! Én kerti bútorokat keresek, meg öntöttvas cserepeket. De amíg mi itt a szánkat járatjuk, mindent elhappolnak az orrom elől! Mennem kell tovább. Peter meg Amandához indult.

Bátorítóan odabiccentett Vinstonnak. Jan-Eric a fejébe nyomta a kalapját.

– Sok sikert! Au revoir, kedves barátaim!

Vinstonra kacsintott, majd továbbvonult a tömegben Alfredóval a sarkában.

2. fejezet

Tizenegy tájban Nalle Persson visszabandukolt a standjához. A rumos kávé jólesően felmelegítette, ezért elégedetten hümmögött. A piacon töltött nap eddig kiemelkedően sikeresnek bizonyult, és ez még csak a kezdet volt.

Megtapogatta a belső zsebét, ahol a cukrostálka lapult teljes biztonságban.

Tulajdonképpen alig értett a kínai porcelánhoz. Hagyatékfelszámolóként bármihez könnyűszerrel hozzájutott, ezért gyakorlati okokból inkább minden dologról egy keveset akart tudni, mint kevés dologról mindent.

Ha valamiben bizonytalan az ember, ott a Google.

A divat úgyis folyton változott. A nagy paraszti stílusú szekrények, amelyeket nem is olyan régen cipelt le a lépcsőkön, és adott el több tízezer koronáért külföldi kereskedőknek, ma fabatkát sem értek. A tíkfa bútorok és rézlámpák, amelyek régen a szemétdombon végezték, most előkelő New York-i és párizsi aukciókon találtak gazdára.

Kivette a tálkát a zsebéből. Milyen kicsi és jelentéktelen volt! A magassága alig öt centi, az átmérője talán tíz.

Csak azt tudta a kínai porcelánról, hogy a legszebb darabok ára az elmúlt húsz évben, amióta a kínaiak elkezdték visszavásárolni a kulturális örökségüket, meglehetősen borsos lett. Amint megpillantotta Kínai Gertet remegő térddel és a tálkával a kezében, azonnal tudta, hogy ez egy ilyen darab.

Ha valamit megtanult a régiségkereskedelemben töltött csaknem negyven éve alatt, az a vesébe látás képessége volt. Ezt bizonyította az is, hogy már kapott is ajánlatot a tálkára: ötször annyit, mint amennyit a cserkészek összes vackáért kifizetett.

Nalle elégedetten böffentett egy rumoskávé-ízűt.

A Rask Ószeres standja a piactér szélén, a lejtőn állt. Ezt a hőn áhított helyet csak az elmúlt években sikerült megszereznie. Az volt az előnye, hogy itt el lehetett férni. Felállíthatott egy nagy sátrat és több pultot, amelyre több árucikket pakolhatott ki. De mindenekelőtt idehajthatott a lakóautóval, és közvetlenül a stand mögött parkolhatott le, ezért megvolt minden kényelme: étel, kávé, vécé. Plusz privát szféra, ahol üzletet köthetett.

Amikor a sátrához ért, észrevett valamit, ami hangos káromkodásra fakasztotta.

– Hogy ezt minden évben el kell játszani, basszus!

A haragját egy sorok között álló, kibontatlan papírdobozokkal megpakolt asztal korbácsolta fel. Nagy elánnal felborította. A dobozok hangos csörömpöléssel potyogtak a földre.

A zajra egy nagydarab, szakállas férfi viharzott ki a szomszédos sátorból.

– Mi a fene ütött beléd?

– Csak segíteni akarok, Lindeman – felelte Nalle. – Hálás lehetnél! Az utat szabadon kell hagyni.

– Hülye barom! – tajtékzott Lindeman, és mellbe vágta Nallét. – Ez drága holmi!

Nalle visszalökte.

– Mit tudod te azt? Agyoncsaplak!

A két férfi birokra kelt a sátrak között. Annyira hasonlítottak mind testfelépítésükben, mind életkorukban, hogy az embernek az a benyomása támadt, két lábra állt medvebocsokat lát játék közben.

– Elég legyen!

Az árnyak közül egy erős csontozatú, jócskán középkorú nő vált ki. Sötétbarna haja lófarokba volt fogva, a csípőjén övtáskát viselt.

– Nalle! Lindeman! – kiáltotta. – Mi a francot műveltek?

A két férfi abbahagyta a birkózást. A nő, aki Nalle felesége, Sussi volt, rájuk meresztette a szemét.

– Felborította az asztalomat – fújtatott Lindeman a dobozokra mutatva a földön.

– Mert a mi területünkre állítottad – vágott vissza Nalle. – Pontosan tudod, hol a határ, mégis minden évben átléped, csak hogy bosszants. Mert irigy kutya vagy!

Lindeman tett egy lépést Nalle felé, de Sussi pillantása megállította.

– Mégis mire lennék irigy? – sziszegte, és letörölte a verítéket a homlokáról. – Mi? Az elégedetlen vevőidre? Vagy az özvegyekre, akiket átvágsz a szégyentelen ajánlataiddal?

Nallét elfutotta a lúdméreg. Felemelte az öklét, mire Lindeman ugyanígy tett.

– Fejezzétek már be! – szólt rájuk Sussi. – Meglett férfiként úgy viselkedtek, mint a gyerekek. Szégyelljétek magatokat! Mindenki titeket néz.

Hátraintett néhány bámészkodó felé. A két férfi lehiggadt.

– Nem játszhatjátok ezt minden évben, halljátok? – folytatta Sussi. – Kinevetnek benneteket. Béküljetek ki!

A férfiak motyogtak valamit a bajszuk alatt. A harciasságukat mintha elfújták volna.

Lindeman lehajolt, hogy felállítsa az asztalt.

– Ha valami eltörött, kifizeted – dünnyögte.

– Küldj számlát, te tróger!

Nalle a fűbe köpött Lindeman lába elé, aztán sarkon fordult, és bemasírozott a sátrába.

– Pisilni kell – vetette oda Sussinak, amikor elment mellette. – Aztán megyek és harapok valamit. Addig ti tartjátok a frontot Jimmyvel.

Belépett a lakóautóba, és bevágta maga után az ajtót.

Sussi és Lindeman csak nézett.

– Egy nap valaki megadja neki, amit érdemel – mondta a férfi tompán.

Nalle felesége nem válaszolt. De mintha bólintott volna.

3. fejezet

Dél körül Vinston a piactér azon része felé vette az irányt, amerről falatozó embereket látott jönni. Nagy, nyílt területre ért, ahová műanyag asztalokat állítottak fel. Az egyik bódén Piaciroda feliratú tábla ékeskedett, tőle jobbra büfékocsik, balra édességesstandok sorakoztak.

A Jéghideg öröm nevű fagylaltoskocsi előtt kígyózott a sor. Persze elmehetett volna mellette, hiszen csak köszönni akart Amandának, de nem sietett sehová. Ráadásul megkívánta a fagyit.

A sor végéről figyelte a dolgozó lányát. Nagyon ügyesnek tűnt. Mosolygott a vevőkre, és határozott mozdulatokkal tornyozta egymásra a gombócokat. Sokkal magabiztosabbnak is látszott a munkatársánál. Nyilvánvalóan alaposan meggondolta ezt a munkát, ami jó érzéssel töltötte el Vinstont.

A sor gyorsan nőtt. Vinstonnak a mögé beálló idősebb pár felkeltette az érdeklődését. Belehallgatott a beszélgetésükbe, de nem igazán értette. Kupori, földi, zsalugáter. Mintha idegen nyelven beszéltek volna, de a mondatok dallama svédre emlékeztetett. Vinston még mindig hadilábon állt a skånei nyelvjárással. A helyi dialektusra erősen ható dánnál azért jobb volt, mert abból szinte teljesen kivesztek a mássalhangzók. A torokhangú magánhangzók között azt sem lehetett megállapítani, hol ér véget az egyik szó, és hol kezdődik a másik.

A nyelvészeti elmélkedéseiből egy dühös hang zökkentette ki. Egy nőt látott valamivel odébb, aki a testbeszéde alapján nagyon fel volt háborodva. Vadul hadonászott, és jól összeszidott valakit.

Vinston ágaskodott, hogy jobban lásson. A nő a harmincas évei végén járhatott, középmagas volt, a fekete haja rövidre nyírva. Szoknyát és fehér blúzt viselt, a vállán drágának tűnő kézitáska lógott.

A dühének célpontja egy jócskán középkorú, kockás inges, baseballsapkás, testes férfi volt. Birkatürelemmel tűrte, hogy a nő toporzékoljon és az orra előtt hadonásszon. Vinston csak foszlányokat kapott el az ingerült szóáradatból.

– Eltűnt a bútorom… Feljelentést teszek… Mocskos tolvajok…

Mérlegelte, hogy közbeavatkozzon-e, de nem akarta elveszíteni a helyét a sorban. Mielőtt döntésre juthatott volna, a nő továbbra is tajtékozva elviharzott.

– Ezt nem viszed el szárazon, Nalle! – kiabálta hátra.

A férfi, akit ezek szerint Nallénak hívtak, ácsorgott még pár másodpercig. Nyilvánvalóan nem hatották meg a rá szegeződő tekintetek. Majd elporoszkált a másik irányba. Vinston követte a pillantásával, amíg el nem nyelte a tömeg.

Sorra került.

Amanda rámosolygott, és ledarálta a betanult mondókáját.

– Üdvözöljük a Jéghideg örömnél! Tölcsér vagy pohár?

– Szia, szívem! – felelte Vinston. – Olyan édesen árulod azt a fagylaltot!

A lánya csettintett a nyelvével.

– Egész nap ezen a poénon gondolkodtál, mi?

– Reggel ugrott be – válaszolta Vinston. – Két gombócot kérek tölcsérbe. Köszönöm!

– Láttad a balhét? – kérdezte Amanda, miközben gyakorlottan kivette a fagylaltadagoló kanalat a vízből.

– Kíváncsi vagyok, min kaptak hajba – mondta Vinston. – Ismered őket?

– A fickót, azt hiszem, Nallénak hívják. Reggel az egész cserkészcsapatot megvesztegette fagyival, úgyhogy remélem, visszajön fizetni. A nőt sose láttam. De irtó dühösnek tűnt. – A tölcsérbe tett egy gombóc rebarbarafagylaltot. – Tudom, hogy szereted a rebarbarát. A másik milyen legyen?

Vinston habozott. Ennyire pontosan nem tervezett előre.

– Félórája állsz sorban! – rótta meg Amanda. – Válasszak én?

– Ne, várj! – Elolvasta a kiírásokat, és rögtön belátta, hogy túl sokféle van ahhoz, hogy dönteni tudjon. – A másik is legyen rebarbara.

Amanda az égre meresztette a szemét.

– Nem vagy valami fantáziadús.

Tett a tölcsérbe még egy gombócot, majd átadta Vinstonnak. Ő fizetett, Amanda pedig beütötte az összeget a kasszába.

– Hogy bírja anya? – kérdezte. – Nincs még tele a hócipője Poppe haverjával?

– Fabian Anderklewre gondolsz? Ismered?

– Persze. Lussan nagybátyja. Az egyik legjobb ügyfelünk, már járt itt, és vett fagyit. Tudtad, hogy nálunk lakik a kastélyban? Két hétig. Anya nincs elragadtatva.

– Tényleg?

Vinston megkóstolta a fagylaltot. Lussan volt Amanda legjobb barátnője. Többek között ezt is az elmúlt hetekben tudta meg a lányáról.

– Szerinte Fabbe meg Poppe baromi gyerekes és fárasztó tud lenni együtt – magyarázta Amanda. – De Poppe nagyon örül, úgyhogy az ő kedvéért eltűri. Milyen a fagyi?

– Isteni – felelte Vinston.

Amanda a hosszú sor felé intett.

– Dolgoznom kell. De holnap találkozhatunk. Elmehetnénk moziba, vagy ilyenek.

Vinston bólintott, és elköszönt a lányától. Rettentő büszke volt, hogy ilyen okos és önálló fiatal nővé serdült.

Kisvártatva talált egy szabad fehér műanyag széket, de mielőtt leült volna, alaposan letörölgette egy zsebkendővel. Miután megette a fagylaltját, maradt még egy kicsit, élvezte a nyári időt, és figyelte az arra járókat.

Megállapította, hogy valóban mindenféle ember összesereglik itt. Kiránduló gyerekes családoktól kezdve bézs ruhás, gurulós szatyros csodabogarakig.

Egyszer Fabian Anderklew sietett el mellette a tömegben. Könnyű volt felismerni a zöld zakójáról és a fura napszemüvegéről, de a régiségszakértő úgy szaporázta a lépteit, hogy nem vette észre Vinstont. Egy időre nyilván elszakadt Poppétól.

Vinston a Christina, Poppe és Fabian között lejátszódó drámára gondolt, amelyről Amandától hallott, és nem tudta megállni, hogy kárörvendő mosolyra ne húzza a száját. A volt felesége nyilván nem unatkozik.

Megfogadta, hogy amíg csak lehet, távol tartja magát ettől a puskaporos hordótól.

Semmi másra nem vágyott, mint egy nyugodt, csendes hétre, amíg el nem jön az ideje, hogy hazatérjen Stockholmba.