Louise Fuller

Behálózva

Nancy Robards Thompson

Botcsinálta hercegnő

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louise Fuller, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A ROMANA 815. eredeti címe: Surrender to the Ruthless Billionaire

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Nancy Robards Thompson, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Romana 816. eredeti címe: Accidental Princess (Harlequin Mills & Boon, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Győri Hajnalka

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 815-816. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-030-6

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louise Fuller

Behálózva

1. FEJEZET

Luis Osorio visszaváltott egy sebességfokozatot a Ducatiján, majd megállt. A motor üresjáratban ment tovább. Tekintete a városra esett, amely a lábai előtt hevert a délutáni nap aranyló fényében. Segovia…

Mély elégedettség töltötte el. Végre itthon van!

Húsz perccel ezelőtt elhagyta az autópályát, és lehajtott az országútra, hogy megünnepelje ezt a pillanatot – a viszontlátást a szülővárosával. A várossal, amelyet szeretett. A várossal, amelynek öt évvel ezelőtt hátat fordított.

Öt év, amit büntetésnek érzett. Mint egy életfogytiglani ítélet.

A régi bűntudat fellángolt benne, és ő visszatartotta a lélegzetét. Ösztönösen megszorította a kormányt.

Hazajött, mert nem volt más választása. Semmilyen körülmények között nem hagyhatta ki az anyja hatvanadik születésnapját, bármi is lesz a következménye ennek a döntésnek. Így hát vonakodva beleegyezett, hogy eljöjjön a születésnapi partira. A hétvégén aztán visszautazik Kaliforniába.

A szülei természetesen remélték, hogy tovább marad. Talán meg is tette volna, ha…

Nem! Ha maradna, azzal eltemetné a múltat, és ő nem volt abban a helyzetben, hogy megtegye. Kizárt dolog! Ráadásul pár napnál tovább biztosan nem tudna uralkodni az érzésein.

De valahogy majdcsak megoldja. Megjelenik a partin, és gyorsan távozik. Így beszélte meg a szüleivel.

Természetesen csalódottak voltak, de ezzel még együtt tud élni. Valójában megérdemelte a csalódottságukat.

Nem mondta el nekik, hogy megváltoztatta a terveit. Egy hónapja hagyta el Kaliforniát, és Athénba repült, hogy részt vegyen az európai motoros túrán, amelyet még a bátyjával, Basszal tervezett.

Ez tűnt számára az egyetlen lehetőségnek arra, hogy tisztelegjen a bátyja emléke előtt.

Ugyanazt a fájdalmat érezte, amit mindig, amikor Basra gondolt – Baltasarra, a testvérére és egyben a legjobb barátjára. Sajnos ő már nem volt vele.

A repülőgépen Luis még úgy gondolta, hogy itt az ideje visszatérni, öt év önkéntes száműzetés éppen elég volt. Most rájött, hogy csak saját magát csapta be. Hogy semmivel sem teheti jóvá a bűnét.

Hamarosan szembe kell néznie a múltjával – de nem most. Még egy éjszakára szabadnak akarta érezni magát, hogy késleltesse az elkerülhetetlent.

Miután vett egy mély lélegzetet, sebességbe tette a motort, és továbbszáguldott a város felé.

Szűk utcák, nagy forgalom, emberek mindenütt.

Hol szálljon meg éjszakára? Az ötcsillagos VI. Alfonz luxusszállodában, ahogy régen? Ott a megszokott kényelem várná. Mégis máshogy döntött. Ma nem luxusra volt szüksége, hanem valami másra: névtelenségre. És sajnos a VI. Alfonz nem tudta ezt nyújtani neki.

Húsz perccel később egy kis mellékutcában megtalálta, amit keresett. Egyszerű kis szálloda volt, tiszta és csendes. Ráadásul a tulajdonos maga is szenvedélyes motoros volt. Biztonságos helyet adott Luis motorjának, és még azt is felajánlotta, hogy lemosatja.

Két órával később Luis frissen zuhanyozva, farmerben és fekete pólóban lépett ki az utcára. A szállodatulajdonos megtartotta a szavát: a Ducati ugyanolyan makulátlanul tiszta volt, mint aznap, amikor a motor elhagyta a bemutatótermet. Luis felvette a sisakját, és elindult a városközpont felé.

Az esti levegő meleg volt, nem kellett a bélelt bőrkabát, amelyben az elmúlt napokban olyan jól érezte magát – részben azért, mert úgy nézett ki benne, mint egy rocksztár. Ez megakadályozta, hogy az emberek közeledjenek felé, ami tökéletesen megfelelt neki.

Céltalanul hajtott a környéken, miközben lassan besötétedett, és az emberek hazafelé igyekeztek. Élvezte az enyhe időt, a narancsligetek és a kipufogógáz illatát, a vidám nevetést és csevegést.

Abban a pillanatban az elmúlt öt év mintha eltűnt volna. Amikor lehunyta a szemét, az volt az érzése, hogy Bas bármikor megveregetheti a vállát, és azt mondja neki, nyugodjon meg, mert biztosan találkozik álmai nőjével.

Luis tekintete végigvándorolt a nagy téren.

Gyermekkorukban a négy év korkülönbség hihetetlenül soknak tűnt számára. A bátyja jóképű és sportos volt, a legmenőbb srác a világon. Egy idő után Luis maga is vonzó, magas fiatalemberré vált, de Bas maradt a nagy testvér, akit csodált, és akibe minden lány belezúgott.

Ebben a pillanatban Luis pillantása találkozott egy fiatal nőével. Barna szeme a tejkaramella színét idézte.

Váratlanul forró borzongás futott végig rajta. Megcsodálta a lány vörösesbarna haját és karcsú alakját, hallotta kissé rekedt nevetését. A következő pillanatban azonban eltűnt a szórakozóhely előtt sorban álló tömegben.

És akkor Luis olyasmit tett, amit még soha: követte a fiatal nőt a klubba.

Odabent, ahogy az várható volt, meleg, hangos zene és zsúfoltság fogadta. Ezt általában utálta. A látogatók viszont rendkívül elegánsak és ápoltak voltak.

Luis azonnal kiszúrta a lányt, amint belépett az ajtón. Nem csoda, azzal a csodálatos sörénnyel és azokkal a nőies idomokkal… Nyugodt, laza magabiztosság áradt belőle, amely azonnal felkeltette minden férfi figyelmét.

Luist sem hagyta hidegen. Nem tudta megállni, hogy ne bámulja a nőt.

Élénksárga blúza eltakarta a karját és a mellét, a rövidnadrágban a lába lélegzetelállítóan hosszúnak tűnt, és a legmagasabb sarkú szandált viselte, amit Luis valaha látott.

Várjunk csak – most, hogy közelebb ért, rájött, hogy a pólója szinte átlátszó!

Szexi nő volt, és ezt ő is tudta.

De egyáltalán nem volt Luis esete.

A férfi levette a kabátját, és a bárpult felé vette az irányt.

– Una cervesa sin.

Alkoholmentes sör manapság már mindenütt kapható volt, és most már egészen elfogadható ízű volt. De inkább mosogatólevet iszik, mint hogy megszegje az esküjét. Soha többé nem kockáztatná meg, hogy elveszítse az önuralmát, mint amikor az élete darabokra tört.

Tekintete egyenesen előre szegeződött, miközben megitta a sörét. Szándékosan fordított hátat a vöröskének. Mégis tudta, hogy a nő jelen van, az érzékiség aurája bizsergette a bőrét. Hallotta szexi, rekedtes nevetését, és elképzelte, ahogy dacos mozdulattal hátrasöpri a haját. Ez a nő tényleg olyan, mint egy valóra vált férfiálom.

Sóhajtva felemelte a tekintetét, és belenézett a bárpult feletti tükörbe. Azonnal megbánta a gyengeségét, mert látta, hogy a lány nevet valamin, amit a mellette ülő férfi mondott, és közel hajol hozzá, miközben a karjára teszi a kezét. Valószínűleg a barátja…

Luis arckifejezése elsötétült. Látta, hogy a többi férfi diszkrét távolságban áll a nő körül, és az alkalomra vár. Bosszankodva kellett beismernie, hogy ő is a horda tagjai közé sorolhatja magát. Mi a fenéért találja ezt a nőt ilyen hihetetlenül kívánatosnak?

Biztos a fáradtsága az oka… vagy a hőség.

Újabb pillantást vetett a tükörbe. Akár tetszett neki, akár nem, ő sem volt jobb a többi pasinál.

Általában nem hajszolta a nőket. Ez Bas szokása volt, akinek szüksége volt az izgalomra.

Luis önkéntelenül is szorosabban markolta a poharát. A vadászat izgalma…

A bűntudat és a gyász ismét elszorította a torkát.

El kell tűnnie innen! Azonnal. A kis kalandnak vége.

Luis vett egy mély lélegzetet, megfordult… és a következő pillanatban a pohár a mellkasának repült, a sör pedig nagy ívben a pólójára fröccsent.

Meglepett kiáltást hallott, mire megragadta a kart, amely közvetlenül előtte hadonászott. Aztán rájött, hogy kihez tartozik ez a karcsú kéz.

Cristina Shephard levegő után kapkodott.

Bárcsak ne vettem volna fel ezt a magas sarkú cipőt!

Szelfit akart készíteni, és közben elvesztette az egyensúlyát.

A csuklója és a csípője köré fonódó erős karok szerencsére megakadályozták, hogy elessen.

– Ó, bocsánat… – Miért is kér bocsánatot?

Ő volt az, a férfi, akit egész este nem tudott kiverni a fejéből! Kitűnt a tömegből. Ő pedig nem tudta megállni, hogy ne nézzen rá újra és újra. A fickó hihetetlenül jóképű volt. A nyugalom és a magabiztosság aurája vette körül, mintha a világon semmi nem árthatna neki.

– Köszönöm, hogy elkapott. És bocsánat a sörért – mondta gyorsan.

Luis kitartóan meresztette rá a szemét. Közelről a lány még lenyűgözőbb volt. Hosszú, fekete szempillák árnyékolta nagy szeme elbűvölte. A szája telt és gyönyörűen ívelt volt, a bőre pedig barackszínű.

Luis hanyagul megvonta a vállát.

– Amúgy is épp indulni készültem.

De most sem mozdult a helyéről. A lány látványa egyenesen hipnotizálta. Valahányszor ránézett, elfelejtette, mit akart mondani.

Mi a keres itt tulajdonképpen? A holnapi nap lesz élete legfontosabb napja. A szállodai szobájában kellene lennie, és már aludnia kellene, ahogy megígérte az anyjának. De nem bírta elviselni az egyedüllétet és a csendet. Mert akkor jöttek a gondolatok, amelyek boldogtalanná tették és elbizonytalanították.

Ezért döntött úgy, hogy elmegy, és ezért kötött ki ebben a klubban.

Cristinának hirtelen kiszáradt a szája, és a szíve vadul kalapált a mellkasában. Ez a férfi egyszerűen lenyűgöző volt. Tetszett neki, hogy figyelmen kívül hagyta az öltözködési szabályokat. Még jobban tetszett neki, hogy úgy tűnt, jól érzi magát egyedül is. Nem mintha erre kényszerült volna. Nem ő itt az egyetlen nő, aki szemet vetett rá.

Nem csoda: magas volt, és jóképű, a haja majdnem fekete, és olyan hosszú, hogy a tarkójánál felgöndörödött. Borostájának sötét árnyéka még férfiasabbá tette szögletes állát. A csuklóját egy apró tetoválás díszítette: a végtelenség szimbóluma.

Hogyan sikerült átjutnia az ajtó előtt álló gorillákon? Hisz még neki is nehezére esett.

Valószínűleg csak úgy besétált. A hozzá hasonló férfiakat nem tudja megállítani egy kidobóember.

Hirtelen rájött, hogy a férfit bámulja. Gyorsan az üres söröspoharára kapta a tekintetét, és felajánlotta:

– Kérem, fogadja el az enyémet. – Odatartotta neki az üveget, de a férfi megrázta a fejét. – Akkor legalább engedje meg, hogy vegyek egy új sört, rendben? – Idegesen kotorászott a táskájában a pénztárcája után, kinyitotta, és… – Ó! – Döbbenten nézte a néhány érmét. A fenébe is, épp pénzt akart felvenni idefelé jövet.

– Tényleg nem fontos – mondta a férfi nyugodtan, de határozottan.

– De igen, az. – Cristina megköszörülte a torkát. – Tudja mit? Tomás majd vesz magának egyet, biztos vagyok benne, hogy nem bánja.

Luis alig hitte el, amit a nő mondott. Komolyan meg akarja kérni a barátját, hogy vegyen neki egy sört?!

– Nem szükséges, tényleg – válaszolta szűkszavúan. Nem érdekelte a sör, sem a pólója.

Átnyúlt a lány válla fölött, és levette a bőrdzsekijét a székről.

– Nem kérek még egy italt, köszönöm – mondta halkan. – De tegyen magának és mindenki másnak is egy szívességet. Legközelebb vigyázzon, hová lép.

A lány döbbenten nézett rá, mintha nem tudná elhinni, amit a férfi mondott.

– De hát maga jött nekem!

Luis belebújt a kabátjába.

– Szelfizett egy zsúfolt szórakozóhely kellős közepén, és nem figyelt. Így történnek a balesetek.

Látta, hogy a lány szeme elsötétül a dühtől.

– Oké – mondta lassan. – Ne aggódjon, legközelebb, ha leöntöm egy itallal, szándékosan fogom csinálni!

A nő ezzel hátat fordított neki, aztán olyan kecsesen lépkedett végig a táncparketten, ahogy csak tudott a magas sarkú cipőjében.

Luis egy pillanatig a lány után nézett, a szíve a mellkasában dübörgött. A következő pillanatban azonban elnyomta a csalódottságát, és hosszú léptekkel elindult a kijárat felé.

Odakint a dühe azonnal elszállt. Beszívta a langyos esti levegőt, és tekintete a sötét égre szegeződött.

Luis utálta a vitákat. Ritkán dühöngött igazán, és nem élvezte, ha bajba keveredett. De most majdnem megfeledkezett magáról – ráadásul egy nő miatt.

A viselkedése igazán gyerekes. Tulajdonképpen megérdemelte volna, ha a lány az arcába önti a pohara tartalmát.

Komoran ment végig a kihalt járdán a motorjáig. Minden sötét volt, és csendes, szinte olyan, mint egy szellemváros.

Hirtelen szörnyen magányosnak érezte magát. Annyira hiányzott neki Bas!

Amíg Luis Kaliforniában volt, azzal áltathatta magát, hogy a bátyja Spanyolországban várja őt, ott éli az életét.

De itthon már nem tudott tovább színlelni.

Holnap még nehezebb dolga lesz a szüleivel. Bűntudat és szomorúság fojtogatta megint.

Gyorsan felült a motorjára, és betette a kulcsot a gyújtásba. Kicsit motoroznia kell a környéken, ez segíteni fog neki, hogy megnyugodjon. A motor megnyugtató zúgása, az elsuhanó táj, az egyedüllét majd megállítja a negatív gondolatokat.

Amikor indított, a motor csak fojtott gurgulázást adott ki, aztán leállt.

A francba!

Luis újra és próbálkozott, de hiába. Mi a fene baja van ennek az átkozott járgánynak?

Vett egy mély lélegzetet, és elgondolkodott.

– Segítségre van szüksége?

Megfordult, és a lélegzete is elakadt, amikor a nő közelebb lépett hozzá, és figyelmesen szemügyre. Vöröses haját most lófarokba kötötte, és cipőt cserélt.

A férfi szórakozottan nézte fekete, katonai stílusú csizmáját. Abban aligha jutott volna be a klubba.

– Attól tartok, nem tud segíteni, de azért köszönöm – válaszolta. Anélkül hogy elengedte volna a lány tekintetét, a karján lógó magas sarkú cipőre mutatott. – Hacsak nem lehet belőlük valamiféle szerszámot csinálni. Vagy fegyverként akarja használni?

Cristina némán nézett rá. Tétovázott, hogy odamenjen-e hozzá. A férfi lekezelő viselkedése túlságosan is bosszantotta. Elismerte, hogy kiöntötte a sörét és tönkretette a pólóját, így valószínűleg kvittek voltak.

– Nagyon jól tudja, hogy nem szándékosan csináltam azt az előbb, úgyhogy kérem, ne nyaggasson ezzel tovább, oké? Szüksége van a segítségemre vagy sem?

Luis azon kapta magát, hogy élvezettel hallgatja a lányt. Kissé rekedt hangja átjárta minden porcikáját.

Megköszörülte a torkát.

– Tényleg segíteni akar nekem? Én…

– Hálás? Boldog?

– Meglepett. Ezt akartam mondani. És talán kicsit ideges is.

Ismét jelentőségteljes pillantást vetett a lány magas sarkú cipőjére.

– Hát, valószínűleg kitörtem volna a nyakamat vagy legalább az egyik bokámat, ha nem kap el. Ezért úgy igazságos, ha viszonzom a szívességet.

– Ez nagylelkű magától. És bocsánatot kérek. Sajnálom, nem figyeltem, hova lépek.

A férfi szürke szemének intenzív pillantása felgyorsította Cristina szívverését. Tetszett neki, hogy a pasinak volt bátorsága beismerni a hibáját.

– Nem kell hazamennie? – kérdezte.

Luis élesen beszívta a levegőt, és megrázta a fejét.

– Jelenleg nincs igazi otthonom, mert utazom.

A lány hirtelen zavarba jött, és a Ducati felé fordította a tekintetét.

– Hm, nem ismerem ezt a modellt, de biztos vagyok benne, hogy nem kell szerszám ahhoz, hogy újra beindítsa a motort.

Amikor megérezte a férfi átható tekintetét, hirtelen eluralkodott rajta az az irracionális félelem, hogy az idegen olvasott a gondolataiban.

– Valami vicceset mondtam?

– Nem. Csak korrigálom a magáról alkotott képemet.

A lány tett egy lépést a férfi felé, és összeszűkült szemmel vizsgálgatta.

– Tényleg? Akkor dolgoznia kellene az előítéletein. A nők manapság már motoroznak.

Amikor a lány kinyújtotta a kezét, és a benzintankra tette, Luis felsóhajtott.

– És élvezik.

– Természetesen.

A férfi pulzusa felgyorsult, ahogy a lány a karcsú ujjaival végigsimított a meleg, fényes fémen.

– Ez valamiféle kézrátétellel történő csodás gyógyítás?

A lány keze megállt.

– A gépe feltűnően tiszta. Nem úgy, mint a csizmája.

Mindketten Luis kopott, poros csizmáját nézték.

A férfi most már tényleg tudni akarta, mire akar kilyukadni a lány.

– Oké, Miss Marple, a motoromat lemosták. És nem, nem vagyok tisztaságmániás, de időnként lemosom, és eddig még soha nem volt belőle probléma. Különben is, nemrég még működött.

– Kézzel mosta le?

– Nem, magasnyomású mosóval.

A lány bólintott, mintha értené.

– Oké… nos, lehet, hogy tévedek, de talán nedvesség került a gyújtáskapcsolóba. Egy kis olajspray megteszi a hatását, és a motor újra beindul.

Luis ránézett, és leírhatatlan vágy kerítette hatalmába, olyan mindent elsöprő vágy, amilyet még soha nem tapasztalt. Akarta őt. Lelki szemei előtt látta a vörös hajú szépséget a motorjának támaszkodva, miközben ők ketten…

Nem! Hiszen nyilvános helyen vannak.

A hangja reszelős volt, amikor azt mondta:

– Jó tudni, tényleg. Sajnos nincs nálam spray.

Elhallgatott, amikor a nő kinyitotta a táskáját, és előhalászott egy kis flakont.

– Ne értsen félre, általában nem szoktam magammal hordani ilyen dolgokat. De a szállodai szobámban annyira nyikorog az ablak, hogy nem tudtam aludni. Amikor panaszkodtam, a recepciós srác adta ezt a kis flakont. Egy próbát mindenképpen megér.

Luis fogta a sprayt, és befújta a gyújtáskapcsolót. Rövid várakozás után elfordította a kulcsot, és – bumm! – a motor mély, zúgó hangot hallatott.

Elégedett vigyor terült szét Luis arcán.

Cristina pislogott, aztán ő is elmosolyodott. Nem tehetett róla, a férfi mosolya olyan ragályos volt, hogy azt hitte, a sötét téren felkel a nap.

A szíve nagyot ugrott az izgalomtól. Nem csoda, hogy korábban megbotlott a saját lábában…

Az utóbbi időben lemondott a szerelemről. Elege volt a férfiakból. De most a sors fittyet hányt erre.

– Köszönöm. – A férfi odanyújtotta neki az aeroszolos flakont.

– Tartsa csak meg.

– De az ablaka…

– Ne törődjön vele. Valószínűleg úgysem fogok ma éjjel aludni. A matracom kemény, mint a kő, és később zivatar lesz. Olyan rettenetesen párás és meleg a levegő!

A férfi izmai megfeszültek. Forró. Nedves… Miért jut eszébe minden egyes szóról a szex?

Kétségbeesetten próbált nem tudomást venni arról, hogy a vére forró lávaként csordogál az ereiben, és megkérdezte:

– Honnan tudta, miért nem indult be a gépem?

Cristina habozott.

– Apámnak volt egy motorkerékpárja. Nem egy olyan szuper, mint ez, de gyakran utaztam rajta, és más motorosokkal lógtam együtt. Semmi másról nem beszéltek, csak a gyújtásról és a sebességről. – Összerezzent. – Mindegy… – Felnézett az égre. – Talán mennem kellene. Későre jár, és szeretnék a szállodában lenni, mielőtt elkezd esni az eső.

Ez persze hazugság volt. Valójában rettegett a szállodai szobájától, attól, hogy egyedül fekszik a sötét csendben. De most nem ronthat el mindent újra azzal, hogy egy gyenge pillanatában felszed egy idegent, csak azért, hogy ne legyen egyedül.

A kezét nyújtotta a férfi felé.

– Viszontlátásra! – mondta közönyösen.

Amikor a férfi megfogta a kezét, forró bizsergés futott végig rajta, és keserédes érzés töltötte el. Egy sejtelem, hogy mi történhetett volna, ha máskor találkoznak.

– Engedje meg, hogy elvigyem. Kérem! Ez a legkevesebb, amit tehetek.

– Nem, tényleg nem szükséges – utasította vissza gyorsan a lány. A térből kiágazó mellékutcára mutatott. – A szállodám arra van.

A férfi ismét azzal az intenzív pillantással vizsgálta, amitől mindig megborzongott.

– Még a nevét sem tudom.

– A nevem Cristina.

A férfi bólintott.

– Lucho.

Ebben a pillanatban tompa mennydörgés jelezte a közelgő vihart. Miután Cristina aggódó pillantást vetett az égre, azt mondta neki:

– Indulnia kellene, különben elázik.

Azzal megfordult, és távozott, mielőtt meggondolhatta volna magát.

A következő pillanatban megérezte az első esőcseppeket, és másodpercekkel később már teljesen átázott.

Ne nézz hátra! – intette magát. Csak menj tovább!

De a lába nem akart engedelmeskedni neki. És mit árthat, ha még egy utolsó pillantást vet a háta mögé?

Megfordult, és amit látott, attól a szíve hevesebben dobogott.

A férfi még mindig ott ült mozdulatlanul a motorján, és őt figyelte, miközben az eső végigfolyt az arcán.

Cristina megborzongott. A férfi rá várt.

Ne fordulj vissza! Csak ideges vagy a holnap miatt, és amikor ideges vagy, olyan dolgokat teszel, amiket később megbánsz…

A szíve szaltót vetett, és hirtelen futni kezdett a férfi felé. Végtelen megkönnyebbülés árasztotta el, amikor Lucho a karjába húzta, ajkát az övéhez szorította, és kezét az átázott felsője alá csúsztatta.

Otthagyták a motorkerékpárt, és elrohantak a szállodába. Figyelmen kívül hagyva a recepciós döbbent tekintetét, felrohantak a lépcsőn a szobába.

A lány remegő ujjakkal kinyitotta az ajtót, és áthúzta Luchót a küszöbön. Miután a férfi becsapta az ajtót a lábával, megcsókolta a lányt, még hevesebben és szenvedélyesebben. Ő ugyanolyan éhesen viszonozta a csókot, miközben türelmetlenül rángatta lefelé a férfi pólóját.

Alig bírta elviselni, hogy a férfi elhúzódott tőle, hogy a fejére húzza az ingét. De a rövid megszakítás legalább lehetőséget adott neki, hogy rendesen megnézze a férfit.

Egyszerűen lenyűgöző teste volt. Feszes izmok, napbarnított bőr. A köldökétől finom, göndör szőrszálak vonala futott lefelé, majd csábítóan eltűnt a farmernadrág derékszíja alatt.

A lány felemelte a kezét, és ujjbegyeivel gyengéden végigsimított a vonalon, érezte, hogy a férfi megremeg az érintése alatt. Amikor a következő pillanatban Lucho lassan kigombolta a vékony felsője gombjait, mire ő élesen beszívta a levegőt.

Lucho előrehajolt, homlokát az övének támasztotta, szürke szeme sötét volt a vágytól. Az idő megállni látszott, ahogy a lányra nézett. Zihálva lélegzett, akárcsak ő. Aztán az ajkát az övére tapasztotta, majd megcsókolta az állát, a nyakát. Minden egyes csók fokozta az érzéki gyönyört, mígnem Cristina teste már lángolt a kéjtől.

Halkan nyögdécselve beletúrt a férfi sűrű hajába. Lucho mindkét kezét a felsője szegélye alá csúsztatta, hogy megsimogassa esőtől nedves mellét.

Cristina majd elolvadt a vágytól. A következő pillanatban érezte, ahogy a férfi kemény testével az ajtóhoz szorítja. Odaadóan hajolt felé, miközben a légzése felgyorsult, és forró izgalom gyűlt fel benne. Édes kínzás, amely szabadulásért kiáltott. Hirtelen nem bírta tovább. Remegő kézzel babrálni kezdett a férfi övével, és lehúzta a csípőjén a farmert.

– Várj! – Lucho gyorsan előhúzott egy óvszert a nadrágzsebéből, és ügyesen felcsúsztatta. Ismét a szemébe nézett, azzal az intenzív tekintettel, amely teljesen átjárta a lányt. Nyögve kereste az ajkát egy újabb éhes csókban, miközben félrehúzta a bugyiját. Cristina felkiáltott a gyönyörtől, amikor a férfi egyetlen lökéssel mélyen beléhatolt.

2. FEJEZET

Még mielőtt Cristina kinyitotta volna a szemét, tudta, hogy Lucho eltűnt.

Sóhajtva bebújt a paplan alá. A függönyökön keresztül napfény szűrődött be a szobába, és a forgalom zaja jelezte neki, hogy ideje felkelni.

Csak még egy pillanatig szerette volna elhalasztani az új napot. Még nem állt készen rá.

Lehunyta a szemét, és az oldalára fordult.

A testét egyszerre érezte nehéznek és hihetetlenül energikusnak. Úgy vélte, még mindig érzi Lucho ízét az ajkán. Vágyakozva érintette meg a száját az ujjbegyével, és elmosolyodott az előző éjszaka emlékétől.

Tényleg megtörtént? A találkozás a klubban, aztán odakint a motorjánál, a hirtelen jött zivatar a heves felhőszakadással, a forró szeretkezés…

Boldogan sóhajtott fel. Arra gondolt, milyen érzés volt, amikor először egyesültek. És az csak az előjáték volt. Előjáték egy extázisban töltött éjszakához.

Általában elég volt elképzelnie, hogy lefekszik egy férfival, és máris beindult az önbizalomhiány spirálja. Általában még azelőtt megkérdőjelezte a viselkedését és az arra adott lehetséges reakciókat, hogy bármi is történt volna.

És jó okkal.

Nem volt túl sok tapasztalata. Öt férfival volt eddig együtt, és mindig ugyanúgy végződött. Mindig ugyanazzal a váddal, hogy ő túl bonyolult lélek, és túl igényes.

A Dominickal történt katasztrófa után feladta. Jobb volt ez így. Könnyebb és kevésbé stresszes, mint időt és érzelmeket fektetni egy olyan kapcsolatba, amely amúgy is kudarcra van ítélve, mert nyilvánvalóan nem tud megfelelni a férfiak igényeinek.

Cristina ki is tartott a döntése mellett. Egészen tegnap estig…

De nem bánta meg. Lucho fantasztikus szerető volt, ő pedig szexinek és ellenállhatatlannak érezte magát. A férfi nem sokat beszélt, de ez neki teljesen megfelelt. Neki sem volt kedve beszélgetni.

Sóhajtva ismét a hátára fordult, és magához húzta Lucho párnáját, hogy magába szívja az illatát. A melegre és az esőre gondolt, meg a sötét, kifürkészhetetlen, szürke szempár intenzív tekintetére.

Milyen izgalmas volt egyedül érintésekkel kommunikálni! A férfi simogatása olyan volt a bőrén, mint a költészet: minden csók leírhatatlan élvezetek ígérete. Szavak nélkül is megértették egymást, teljesen egymásra hangolódtak. Úgy tűnt, Lucho azok közé az emberek közé tartozik, akik megelégednek azzal, hogy csak a pillanatnak élnek, a jövőre vonatkozó elvárások nélkül, megbánás nélkül, anélkül, hogy bármit is bizonyítaniuk kellene.

Ellentétben vele.

A gyomra szaltót vetett, amikor megszólalt a telefonja. A kijelzőn több nem fogadott hívás szerepelt egy számára ismeretlen számról. Vissza kellene hívnia?

Nem, jobb, ha nem most teszi meg, mert sietnie kell. Le kell zuhanyoznia, felöltöznie, összepakolnia a holmiját, és jelentkeznie a főnökénél. Megbízott Grace-ben – nemcsak szakmailag, hanem emberként is –, és hallani akarta, hogy van-e valami jótanácsa a számára. Különben is, ha fontos, az ismeretlen hívó úgyis visszahívja majd.

Cristina sóhajtva az ágy szélére ült, felkapott egy törölközőt, és eltűnt a fürdőszobában.

Egy másik fürdőszobában Luis kilépett a zuhanykabinból, és egy törölközőt tekert a csípője köré. Anélkül hogy a falon lévő tükörbe nézett volna, végigsimított a haján.

Eszébe jutott, hogyan simogatta meg Cristina a haját. Olyan vad volt, olyan szenvedélyes, mint amilyenek a csókjai…

Olyan csodálatosan édes volt az íze; édesebb, mint a méz.

Igazából csak egy forró, egyéjszakás kalandnak kellett volna lennie, hogy elterelje a figyelmét a nyomasztó gondolatokról. Csakhogy nem tudott nem gondolni rá. Annyira tele volt a feje a lány emlékével, hogy nem lepődött volna meg, ha hirtelen ott áll mögötte.

A lány szó szerint levette a lábáról, amiért majdnem meggyűlölte. Egyszerűen túl szép volt, túl szexi, és túlságosan vágyott arra, hogy magára vonja a figyelmet. Röviden: ő volt minden, amit Luis ki nem állhatott egy nőben.

Ezért úgy döntött, hogy hajnalban elmegy.

Persze az ő hibája volt, hogy a lány leöntötte sörrel. Annyira sietett, hogy nem figyelt a környezetére, amikor fel akart állni.

Halkan felnyögött, és megsimogatta borostás állát. Ahelyett hogy bocsánatot kért volna, úgy viselkedett, mint egy idióta. Aztán az átkozott motorja nem akart beindulni.

Luis a tükörképét bámulta, és kényszerítette magát, hogy ne azon aggódjon, hogyan tudta volna megakadályozni a történteket. Elvégre a nő kisegítette a bajból, megmentette, majd megcsókolta.

A pulzusa felgyorsult. Luis a természeténél fogva meglehetősen óvatos volt. De tegnap este egyszerűen elragadtatta magát. És ahelyett, hogy megbánta volna, örömet érzett. Eltartott egy darabig, mire rájött, hogy hosszú idő óta először boldog… és készen áll arra, hogy szembenézzen a múltjával.

A telefonjáért nyúlt, és beütött egy számot.

– Carlos, én vagyok az, Luis…

Miután kiegyenlítette a számlát, a szálloda tulajdonosát azzal örvendeztette meg, hogy odaadta neki a motorját. A férfi nem győzött hálálkodni, de Luis igyekezett kiszabadulni az öleléséből. Miután sikerült, lesétált az utcára a fodrászhoz. A szalon éppen akkor nyitott ki, és az idős úr, aki vezette, meglepettnek tűnt a korai kuncsaft miatt, de lelkesen nekilátott, hogy teljesítse Luis kívánságát.

Harminc perccel később kilépett a napsütötte utcára; fekete haját rövidre nyíratta, az arcát megborotváltatta. Amikor megpillantotta a tükörképét az egyik kirakatban, szinte megijedt. Hirtelen borzasztóan fiatalnak tűnt, mintha az elmúlt öt év meg sem történt volna.

Pedig annyi minden történt! Luis megsimogatta sima állát. Utoljára a bátyja temetésének napján borotválkozott meg, aztán csak néhány naponta, amikor a borosta viszketni kezdett. Nem volt tudatos döntés, csak teljesen érdektelennek tűnt számára az egész.

Túl kellett élnie, és valahogy sikerült is neki. Csinált egy rendkívül jövedelmező befektetést, és vett egy házat – valójában több házat is. Borús hangulatát időről időre egy-egy viszonnyal derítette fel.

De egyik sem tűnt valóságosnak. Bas nélkül üresnek, céltalannak érezte magát.

Egészen tegnap estig.

Hirtelen eszébe jutott, hogyan nézett rá Cristina, amikor alatta feküdt, és széttárta a lábát: olyan odaadással és vágyakozással, hogy még most is beleszédült. A lány szenvedélye magával ragadta, és elvesztette az önuralmát.

Ebben a pillanatban egy sötét, nagy limuzin állt meg az út szélén. Egy zömök, sötétszürke öltönyös férfi szállt ki belőle, és sietve kinyitotta a hátsó ajtót. Luis biccentett neki, és belesüppedt a hátsó ülésbe.

– Köszönöm, hogy felvettél, Carlos. Akkor most menjünk haza.

Az út rövidebb volt, mint amire emlékezett, de még mindig elég hosszú ahhoz, hogy a gyomra megfájduljon, miközben a gondolatok körbe-körbe jártak a fejében.

A limuzin lassan áthaladt egy magas boltíven, és befordult egy tágas udvarra. Feltűntek előtte a vidéki ház okkersárga falai és magas ablakai. Miután Carlos leparkolt, Luis kiszállt, és öt év után először rálépett a macskaköves útra.

A szíve vadul kalapált, amikor belépett a szülei házába. Pontosan tudta, hol várnak rá.

De tévedett. Senki sem volt a nappaliban. Furcsa…

Pedig semmi sem változott. Ugyanaz a berendezés, ugyanazok az értékes gobelinek, Goya- és Velázquez-festmények. De hol az anyja és az apja?

Ebben a pillanatban hallotta, hogy csendesen kinyílik mögötte egy ajtó. Megfordult, és a szíve összeszorult a szeretet, a tisztelet és a megdöbbenés keverékétől, amikor meglátta az ezüstszürke hajú, idős urat.

Apja, Agusto Osorio még majdnem hetvenévesen is jóképű volt. Egyenes testtartása és sötétszürke szemének szigorú tekintete nem hagyott kétséget afelől, hogy parancsoláshoz szokott.

Második pillantásra azonban Luis apró változásokat vett észre rajta. Enyhe tétovaságot, bizonytalanságot. Fájt neki látni, hogy az idő és a történtek mennyire megsebezték az apját.

Gyorsan átment a szobán, és gyengéden átölelte.

– Papá!

Némi melankóliával azonosította a borotvaszappan és a régimódi kölni ismerős illatát, amit az anyja annyira szeretett. Apja ölelése csodálatosan ismerős volt. Kisfiúként imádta, ha ő hordozta, legalább így magasabb volt a bátyjánál, Basnál.

Agusto elengedte, és elmosolyodott.

– Hamarabb vártunk. Anyád nagyon aggódott, míg végül megkaptuk az sms-edet. Nagyon hiányoztál neki… mindkettőnknek. Jó, hogy újra itthon vagy, Luis, még ha csak egy hétre is.

Luis bólintott.

– Igen, jó újra itt lenni, papá. És sajnálom, hogy nem maradhatok tovább.

Az apja megveregette a vállát.

– Megértjük. – Hívogató mozdulattal hozzátette: – Gyere, ülj le! Hozatok egy kis kávét.

Luis aggódva vette észre, hogy Agusto arca fájdalmasan eltorzult, miközben óvatosan belesüppedt egy karosszékbe. Gyermekkorában az apja mindig is olyan volt számára, mint azok a legendás lovagok a könyvekből, amelyeket Agusto olvasott neki: életerős, sebezhetetlen, legyőzhetetlen.

A bűntudat azonnal újra felébredt benne. Gyorsan megkérdezte:

– Hol van anya? Elmenjek érte?

– Nincs szükség rá, mi cariño, itt vagyok.

Az ajtóban meglátta az anyját, Sofiát. Mielőtt felfogta volna, mit csinál, máris felpattant, és odarohant hozzá. Ahogy egymás nyakába borultak, fájdalmat érzett, mert ő még jobban megváltozott, mint az apja. Külsőre nem: még mindig csinos, karcsú és elegáns volt. De a szomorúság a szemében szinte tapintható volt. Mintha rá is átragadt volna, mert hirtelen nehezen kapott levegőt.

– Luis, remekül nézel ki! Ugye, Agusto?

A férje mosolyogva bólintott.

– Igen, így van, querida! – Ebben a pillanatban megjelent a házvezetőnő a kávéval. – Gracias, Soledad. Csak tedd a tálcát oda az asztalra. Majd mi kiszolgáljuk magunkat.

Luis megvárta, amíg újra magukra maradnak, majd megkérdezte:

– Szóval, hány vendéget vársz a partira?

– Hatvanat, természetesen. – Agusto felvette a kávéscsészéjét, és megköszörülte a torkát. – Természetesen tudunk fogadni még egy vendéget, ha van valaki, akit szeretnél meghívni. – Kérdőn nézte a fiát. – Arra gondoltunk, hogy Amy esetleg szeretne veled tartani.

Luis sajnálkozva rázta meg a fejét.