Charlotte Betts

A velencei rejtély

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Charlotte Betts: The Lost Daughter of Venice

Copyright © 2023 Charlotte Betts

Fordította: Molnár Júlia Dóra

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

A borító a Hachette UK Company engedélyével készült.

Borító: Formula Stúdió

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5921-69-8

MOBI ISBN 978-615-5921-70-4

Lányomnak, Pollynak.

Szeretlek a kislányért, aki valaha voltál,
a csodálatos nőért, aki vagy,
és drága lányomként, aki örökké leszel.

Első fejezet

Velence
1919 októbere

A szerelvény zötyögve ráfordult a hosszú töltésen húzódó útra, amely összekötötte az olasz szárazföldet Velence városával. Kövér esőcseppek gyülekeztek a vasúti kocsi ablakának üvegén, amin keresztül a lagúna szürke, fodrozódó vizét bámultam. Az ég hasonlóan szürkének tűnt, a ködben a tengervíz és az égbolt vonala a horizonton szinte egybeolvadt. Olykor, mint egy-egy hullócsillag, az ablak mellett felröppentek a gőzgépet elhagyó izzó szikrák.

Tizenhét év telt el azóta, hogy elhagytam Velencét. Nem volt szándékomban soha többé visszatérni oda, de a táviratot, melyet Lavinia nénikémtől kaptam, nem hagyhattam figyelmen kívül.

Gyere el Velencébe. Kérlek szépen, Phoebe, ne okozz csalódást.

A múlt történései és a hosszúra nyúló elhidegülésünket okozó éles szóváltásunk ellenére még mindig számos okom volt arra, hogy hálát érezzek Lavinia néni iránt. És talán eljött az ideje annak is, hogy bocsánatot kérjek tőle. A szerelvény rázkódott és dülöngélt, miközben tovarepített a gomolygó ködön át.

Már alkonyodott, mire a Santa Lucia állomáson leszálltam a vonatról. Az eső közben elállt. Mivel nem terveztem hosszabb időt tölteni Velencében, mint amennyit valóban szükséges volt, csak egy kisebb kézi koffert hoztam magammal. Nemigen utaztam sehová a fényképészfelszerelésem nélkül, de úgy ítéltem meg, hogy egy ilyen rövid kiruccanásra túlságosan nehézkes lett volna elcipelnem.

Elhessegettem a hordárokat és a suhancokat, akik lesben állva várták, hogy levihessék a poggyászomat az állomás lépcsőjén át a partra, melynek köveit a Canal Grande{1} hullámai nyaldosták. Váltottam egy menetjegyet, és beálltam a vízibuszra várakozók, egy csoport nő és egy pap mellé. A levegőben romlott hal orrfacsaró bűze terjengett, de a San Simeone Piccolo-templom nagy, zöld kupolájának látványa a szemközti parton ezt is elfelejtette velem. Ebben a pillanatban igazán visszaérkeztem Velencébe.

A lépcsőn egy egyenruhás katona ácsorgott, sebhelyes arcát és világtalan szemét az ég felé fordította, és a Bohémélet egyik áriáját énekelte. Egy maréknyi lírát dobtam a kalapjába. Kegyetlennek éreztem, hogy mindössze egy évvel a háború befejezése után az addig a hazájukért küzdők közül jó néhányan koldulni voltak kénytelenek a megélhetésükért.

A gőzös vaporetto{2} beállt a part mellé, és a várakozó utasok kis csoportja előrébb lépett, hogy felszállhasson. Furcsa volt ismét olasz szót hallani, és azon kaptam magam, hogy figyelni kezdek a körülöttem elhangzó beszélgetésekre.

A csípős októberi szél meg-meglibbentette a sálamat; a csatorna sós levegője azonnal ismerősnek tetszett. Gondolák, bárkák és vitorlások húztak el mellettünk.

Fenséges palazzók{3} keretezték utunkat a Canal Grandén, melyek arra emlékeztettek, milyen komoly kereskedelmi központ volt egykor Velence. A nappal meleg színei lassan eltűntek, helyüket átvette a növekvő estéli homály.

Már kissé vacogtam, mire a vaporetto megjárta a Canal Grande három kilométerét, úgyhogy örömmel léptem le a hajóról a keskeny, vízparti járdára. Nem reméltem, hogy vendégül látnak a nagynéném házában, és kényelmetlenül is éreztem volna magam ott, azok után, ahogy elváltunk egymástól.

Útbaigazítást kértem egy arra haladó járókelőtől a Hotel Danieli irányába, és ezután már nem sok időbe telt, mire megpillantottam a bejáratot hívogatóan megvilágító lámpák fényét. Ekkorra már alaposan átfáztam, úgyhogy megkönnyebbülést jelentett, amikor végre elfoglalhattam a szobámat és átöltözhettem a vacsorához.

* * *

Másnap reggeli után az ajtónálló fogott számomra egy gondolát, amivel a Palazzo degli Angelihez vitettem magam. Ahogy a kicsiny kabin repedezett bőrpárnáin ücsörögtem, a Canal Grandén megcsillanó sápadt reggeli napfény látványa enyhítette kissé a nénikémmel való közelgő találkozás miatt érzett szorongásomat.

Ez idő tájt a csatorna számottevő forgalmat bonyolított. Gyümölccsel és zöldséggel megpakolt bárkák, vaporettók és megannyi kisebb hajó nyüzsgött körülöttünk. A gondola elérte az alacsony ívű ponte dell’Accademia vashidat, és néhány perccel később bekanyarodott a keskenyebb Rio della Toletta-csatornába.

Ahogy közeledtünk a palazzóhoz, észrevettem, hogy a szomszédos épület jelenleg szállodaként üzemel. A vízi kilépők fölé elegáns, skarlátszínű napellenzőket raktak, a vörös és fekete csíkos oszlopok mellett kikötve gondolák várakoztak. A bejáratot terrakottakaspókba ültetett babérfák keretezték, fölöttük egy sólyom fekete sziluettjét kirajzoló, vörös és arany színnel díszített tábla állt: „Hotel Falcone”.

A gondola elsuhant a szálloda előtt, és odaért a Palazzo degli Angelihez. A reneszánsz idején épült, háromszintes palota első emeletén teljes szélességében kőkorlátos erkély húzódott. A homlokzat alsó részének halvány isztriai kövét és a faragott oszlopok tövét a dagály vize zöldre és feketére festette, a felső emeletek azonban okkersárgán ragyogtak. Mióta utoljára láttam, a palazzót díszítő stukkók egy része levált, láthatóvá téve az alattuk húzódó téglafalat.

A gondolánk a part mellé siklott, a Conte{4} öreg sandolója{5} mellé. A gondolás felém nyújtotta a karját, amíg kikászálódtam a csónakból, amivel hálára kötelezett, mivel  a cipőm megcsúszott a síkos zöld nyálkán. A kovácsoltvas kapu résnyire nyitva volt, úgyhogy nem csengettem. Hiszen ismertem a járást. Egy pillanatra megtorpantam, és felpillantottam a bejárat magas boltíve fölötti zárókőbe faragott szárnyas angyalra.

– Szervusz, öreg barátom – mormoltam magamban.

Belöktem a kaput, és beléptem a portegóba. A márványpadlót repedések tarkították; az egykor freskókkal díszített falakról a nedvesség miatt pikkelyekben lepattogzott a festék. Egy boltíven keresztül az udvarra jutottam, aztán fellépegettem a külső lépcsőn. Felérve benyitottam a vaskos bejárati ajtón, és beléptem a hallba.

Észrevettem, hogy a távozásom óta bevezették a házba az áramot; a muranói csillárok halvány fényt vetettek a bordó damaszttapétával borított falakra.

Éppen a magas mennyezetet bámultam, amire rózsaszín felhők mögül kikukucskáló apró angyalokat festettek, amikor kinyílt a hall ajtaja. A nővérem, Eveline lépett be. Megmerevedtem, és vártam, hogy ő szólítson meg.

– Mégis mit keresel itt? – mondta köszönés helyett. – Meg kellett volna várnod a házvezetőnőt, hogy felkísérjen az emeletre. Honnan értesültél róla?

– Értesültem miről?

Eveline a homlokát ráncolta.

– Természetesen arról, hogy Lavinia néni meghalt.

– Meghalt? – A kezemet megdöbbenésemben a szám elé kaptam. – De hiszen mindössze néhány napja kaptam táviratot tőle, hogy látogassam meg. Hogy történt?

– Gyere, menjünk be a szalonba.

A nővérem elindult előttem, mutatva az utat.

Elgyengültem. Lavinia néni meghalt! Mindig úgy képzeltem, hogy egy szép napon kibékülünk egymással, és most örökre elvesztettem ennek a lehetőségét. Elöntött az önvád. Úrrá kellett volna lennem a buta gőgömön, és már évekkel korábban meg kellett volna látogatnom őt.

Eveline kidugta a fejét az ajtó nyílásán.

– Nem jössz?

A csatornára néző ablakok spalettái szorosan be voltak zárva, a halott iránti tisztelet jeleként.

– Hogy halt meg Lavinia néni, Eveline? – Egész testemben remegtem, és reszkető kezemet a márványkandallóban égő tűz felé tartottam. – Beteg volt?

– Érdekelt volna, ha igen?

– Természetesen!

Eveline vállat vont.

– Megcsúszott a parton, és vízbe fulladt a csatornában.

Az ujjaimat a számra szorítottam. Alig néhány pillanat telt el azóta, hogy magam is megcsúsztam ugyanígy.

– A vagyonkezelője, Signor Benedetti érkezett éppen látogatóba hozzá. A néni elvesztette az egyensúlyát, és megütötte a fejét. Aztán a vízbe esett. Benedetti beugrott utána, de már túl késő volt.

– Milyen bátor dolog!

– Talán hősies volt tőle, de hiábavaló – felelte Eveline. – Holnap lesz a temetés. Keresned kell magadnak valami illő viseletet.

Összeráncolta a homlokát, miközben végigmérte tengerkék kabátomat, melyhez bársonygallért és hozzá illő kalapot viseltem.

– Reméltem, hogy soha többé nem kell majd feketét hordanom, most, hogy a háborúnak vége.

– Én most is gyászt viselek a férjem miatt – válaszolta Eveline, és megérintette a fekete szoknyáját.

Csak most vettem észre, milyen nyúzott és sápadt az arca.

– Nagyon sajnálom. Ezek szerint mindketten özvegyek vagyunk. John elesett a Somme-nál.

– Felteszem azonban, hogy jólétben hagyott itt, az én férjemmel ellentétben. Matteo nem halt hősi halált. A spanyolnátha vitte el, a háború vége után. Így nekem özvegyi nyugdíj sem jár.

A múlt tapasztalataiból okulva tudtam, hogy bármit is válaszolnék erre a megjegyzésre, azzal csak még inkább felingerelném.

– Hány órakor lesz a temetés? – érdeklődtem.

– Holnap fél tizenegyre légy itt – Eveline felállt.

Megértve, hogy ezzel elbocsátott, távoztam.

* * *

Másnap reggel figyelmesen tanulmányoztam a képmásomat a szállodai szoba tükrében. Az új kalapom nem állt jól, és a ruha meg a kabát, amiket egy kis boltban sietve vásároltam, túlságosan kurták voltak, mivel én magasabb voltam, mint általában az olasz nők. Arra pedig már nem jutott időm, hogy felkeressek egy szabót, és magamra igazíttassam vagy újat csináltassak.

Pontban fél tizenegykor megjelentem a palazzónál. A kapu ezúttal zárva volt, úgyhogy becsöngettem.

Egy termetes, középkorú, a házvezetőnő praktikus ruházatát viselő asszony jelent meg, hogy kinyissa a kaput.

– Valentina! – kiáltottam. – Valóban te vagy az?

A nő ajka mosolyra húzódott, az arca felragyogott, és a szeme csaknem eltűnt dundi orcája mögött.

– Signora Wyndham. Ily sok év után!

– Eszembe sem jutott, hogy te még mindig itt szolgálsz.

– A férjem, Jacopo… emlékszel Jacopóra?

– Tehát hozzámentél!

– Szegény emberem. – Valentina arckifejezése szende jámborságot tükrözött, de a szemében kaján fény csillant. – Nem lett volna tisztességes tovább várakoztatnom. Van egy szépséges fiunk is, Franco, a nagybátyjával dolgozik Mestrében. – A vonásai ekkor megkeményedtek. – A személyzet többi tagja elment vagy meghalt a háború alatt, míg végül csak Jacopo és én maradtunk. És most már a Conte és a Contessa is itthagytak minket. – Megdörzsölte a szemét. – Signora Rizzio már vár magára.

Eveline a kandalló mellett állt. Nem lépett hozzám, hogy üdvözöljön.

Nem hagytam magam megfélemlíteni. A lépteim hangosan kopogtak a parkettás padlón, miközben megpróbáltam eligazodni a félhomályban a scagliolaberakásos{6} asztalok és aranyozott székek között.

Eveline viseltes hajtókájú fekete kabátkát viselt, ami élesen elütött elegáns, széles karimájú, fekete strucctollakkal ékesített bársonykalapjától.

A kanapén üldögélő két gyermek láttán megtorpantam.

– Ez a fiam, Carlo, tízéves, ő pedig a lányom, Rosetta – szólalt meg Eveline, és kezével megérintette a kislány vállát. – Nyolcéves.

A szívem nagyot dobbant a mellkasomban. A nővérem gyermekei. A saját véremből való gyermekek.

– Milyen örömteli meglepetés! – mondtam. – Fogalmam sem volt róla, hogy vannak gyermekeid, Eveline.

– Honnan is tudnád, hiszen soha nem beszélünk egymással.

Elhatároztam, hogy figyelmen kívül hagyom az ellenséges hangnemét, és az unokahúgomra meg az unokaöcsémre mosolyogtam.

– Phoebe nagynénétek vagyok. Nagyon örülök, hogy megismerhetlek titeket – üdvözlésképp Carlo felé nyújtottam a kezem.

A fiúcska mogorva arckifejezéssel felállt, de nem szólt.

– Milyen magas vagy! – tódítottam.

Rosetta mereven a padlóra szegezte a tekintetét. Sötét hajfonatait fekete szalagokkal kötötték meg.

– Te pedig nagyon hasonlítasz az anyukádra, amikor ennyi idős volt – jegyeztem meg.

Úgy tűnt, egyik gyermek sem óhajt válaszolni.

– Neked vannak gyerekeid? – kérdezte Eveline.

Tagadólag megráztam a fejem, és próbáltam nem észrevenni, hogy a nővérem szeme megvillant a kárörvendő elégedettségtől.

– A vízi ravatal hamarosan ideér – mondta.

Ekkor vettem észre, hogy egy alak ült a faragott lábú fotelben, amely valaha Emiliano bácsi kedvenc ülőhelye volt az ablak mellett. Visszaemlékeztem, milyen gyakran választotta épp azt a helyet, hogy átolvassa az újságot délutánonként. Annak idején, még a háborút megelőzően, mélyen lesújtott, amikor kézhez kaptam Lavinia néni levelét, melyben a bácsikám haláláról értesített. Vajon elmentem volna a temetésére, ha meghívnak? Nem biztos. Akárhogy is, a levél ahhoz már túl későn érkezett.

A bajuszos alak felállt, és mosolyogva elindult felém.

– Signor Benedetti – szólalt meg Eveline. – Ő a húgom… Signora Wyndham.

A férfi korombélinek látszott, és az olaszokra jellemzően igen jóképű volt.

– Emlékszem egy bizonyos Signor Benedettire – feleltem –, csakhogy…

– Csakhogy ő idősebb volt? – A férfi megrázta a kezem. – Hosszú ideig az édesapám intézte a Conte és a Contessa ügyeit. Két évvel ezelőtt vonult nyugdíjba.

Az ifjabbik Signor Benedettinek fekete haja volt. Az apja annak idején kopaszodott, és soha nem láttam őt olyan szépen szabott öltönyben, mint amilyet a fia viselt e napon.

– Megengedi, hogy kifejezzem legmélyebb részvétemet, Signora Wyndham? – szólalt meg ismét a férfi.

Rádöbbentem, hogy a kezemet még mindig az övében pihentettem, és Eveline minket bámult. Sietve visszahúztam az ujjaimat a szorításából.

– Megrendítő – feleltem –, habár a nagynéném és én már nem álltunk közeli kapcsolatban egymással.

– Gyakran beszélt magáról.

– Ó, jaj! – válaszoltam. – Gyanítom, hogy semmi jót.

– Ellenkezőleg!

Nem tudtam nem észrevenni, hogy a szeme körül monokliszerű sérülés nyomai voltak láthatók. Ez felkeltette az érdeklődésemet; nem tűnt ugyanis olyannak, aki verekedésbe keveredne.

– A temetést követően Signor Benedetti fogja ismertetni velünk Lavinia néni végrendeletét – jegyezte meg Eveline.

– Ahhoz az én jelenlétemre nem lesz szükség – feleltem.

Nem reméltem és nem is várhattam semmiféle részt a hagyatékból. Annak idején Lavinia néni ezt igen egyértelműen a tudtomra adta, amikor heves szidalmakkal illette mind a jellememet, mind az erkölcseimet.

– Úgy tervezem, holnap korán reggel visszatérek Londonba.

– Nem fog sokáig tartani – szólt Signor Benedetti.

Valentina lépett be, valamit halkan közölt Eveline-nel, majd újra elhagyta a helyiséget.

A nővérem felállt.

– A koporsóhordozók már várakoznak, a gyászolók pedig gyülekeznek a csatorna partján.

Eveline lebontotta a kalapjára erősített fekete fátylat, és intett a gyermekeknek, hogy lépjenek mellé.

Signor Benedetti begombolta a felöltőjét, majd mindannyian némán az utcaszintre vonultunk. A portego melletti egyik oldalsó szoba ajtaja nyitva állt. A helyiségben a pislákoló gyertyafényben hat koporsóhordozó férfi állt körbe mozdulatlanul várakozva egy koporsót.

Összerezzentem. A koporsó fedele nyitva volt.

– Úgy gondoltam, hogy rendesen tiszteleted szeretnéd majd tenni Lavinia nénink előtt – mondta Eveline.

Tudtam, hogy mit vár el tőlem. A hátamon éreztem a nővérem rideg tekintetét; olyan érzés volt, mintha egy jeges ujj szántana végig a gerincemen, miközben közeledtem a virágokkal megpakolt koporsó felé.

Lavinia néni haja mostanra hófehér lett, egykor ragyogó szeme örök álomra csukódott. Kötelességtudóan meghajtottam a fejem, és a halott viaszos homlokára csókot leheltem az ajkammal, elszántan, hogy nem rettenek vissza bőre hűs tapintásától. A hátam mögött hallottam Eveline sóhaját, amellyel mintha a csalódottságának adott volna hangot.

Megvártuk, amíg lezárták a koporsót, és leterítették egy arannyal hímzett takaróval.

Az összegyűlt gyászolók tiszteletteljes csendben várakoztak gondoláikban. A férfiak levették a kalapjukat, amint meglátták a koporsót.

A vízi ravatalt fényes fekete lakkal kenték le. Figyeltem, ahogy a koporsót a ravatalra fektették egy fekete színű, aranyos sújtásokkal és bojtokkal díszített brokátfedél alá. Tudtam, hogy nem illendő, mégis az ötlött eszembe, hogy a ravatal egy puccos baldachinos ágyhoz hasonlít. Biztosra vettem, hogy Lavinia néni kedvét lelte volna ezekben cicomákban, melyek az utolsó útját kísérték.

Egy feketébe öltözött gondolás segített be bennünket a csónakjába. Nyirkos idő volt, de a gondolánkon nem volt kabin, talán szándékoltan, hogy a legközelebbi hozzátartozókat az összegyűltek könnyedén megfigyelhessék, és megítélhessék gyászunk mélységét és őszinteségét.

Én egyenesen magam elé bámultam, és igyekeztem leküzdeni azt a szörnyű érzést, mely azóta tartott hatalmában, hogy meghallottam a nagynéném halálhírét.

Egy pillanattal később a temetésre összegyűlt tömeg meglódult, és a tucatnyi gondolából és sok más vízi járműből álló miniatűr hajóhad lassan követni kezdte az ingadozó vízi ravatalt San Michele szigetére, ahová a lagúnák városának halottait temették.

Második fejezet

Miután Lavinia nénit elhelyezték örök nyughelyére a férje mellé a Di Sebastiano családi kriptában, a gyászoló tömeg feloszlott. Velencében nem volt szokás a temetés után tort rendezni, és nagy megkönnyebbülést jelentett, hogy nem kell udvariassági társalgást folytatnom ismeretlenekkel.

Csak egy gondola maradt a nyomunkban egészen a palotáig, ami az egyik vörös-fekete csíkos oszlop mellett kötött ki a Hotel Falcone előtt. Magas férfi emelkedett ki belőle, majd megállt, és minket figyelt, ahogy kiszálltunk.Üdvözlésképp intett a kezével, aztán eltűnt a szállodában.

– Ki volt ez? – kérdeztem Eveline-t.

– Signor Falcone, a tulajdonos.

– Falcone veszélyes alak – szólt közbe Signor Benedetti.

– Ezt hogy érti? – kérdeztem.

Válaszul Signor Benedetti csak megvonta a vállát.

– Menjünk be, hűvös az idő – azzal Eveline besietett.

Valentina fogadott minket a hallban.

– Jacopo megrakta a tüzet, a szalonban meleg várja önöket. Signor Falcone küldött át ételt a szálloda konyhájáról.

– Köszönjük, Valentina – válaszolta Eveline.

A házvezetőnő lesütötte a tekintetét.

– Prego,{7} Signora Rizzio. Az ebéd tíz perc múlva készen van.

Valentina halkan kisomfordált.

Az emlékeimben élő Valentina soha nem mozgott ilyen csendesen. Lánykorában minden lépését hangos csattogás kísérte, fennhangon dalolászott, vidám arcán gödröcskék képződtek, és mindig volt egy kedélyes megjegyzése mindenkihez.

– Miért küldött át Signor Falcone ételt? – kérdeztem.

– Szokás ilyenfajta ajándékot adni halálesetkor – felelte Benedetti, mikor már a tűz mellett melegedtünk. – A gyászoló család háztartásától nem várható el, hogy ilyenkor is zavartalanul folytassák a konyhai teendőiket.

– Mr. Falcone igazán nagylelkű – válaszoltam –, annak ellenére, hogy egy veszélyes alak.

Signor Benedetti arca grimaszba rándult, de nem méltatta válaszra a megjegyzésemet.

Hogy a kíváncsiságomat kielégítsem, lopva megfigyeltem a nővérem gyermekeit. Földre szegezett pillantásuk és némaságuk természetellenesnek hatott.

A társalgás ezen a ponton elakadt, így felüdülést hozott, amikor Valentina jelentette, hogy az ebéd tálalva van.

Áthaladtunk az ebédlőbe. A falakat még most is az emlékeimben élő rubinvörös és aranyszínű tapéta borította, teleaggatva a Conte őseinek aranykeretes arcmásaival. Visszaemlékeztem rá, hogy Emiliano bácsi mennyire szeretett anekdotázni az ősei életéről, és közben persze jóízűen dohogott botrányos cselekedeteiken. A családja eredetileg Rómából származott, de amikor a nagyapja vasúti részvényekből nagy vagyonra tett szert és beleszeretett Velence városába, megvásárolta magának a Palazzo degli Angelit.

Valentina kiváló tenger gyümölcsei rizottót szolgált fel, amit egy gazdag marharagu követett polentával. A gyerekek jó étvággyal ettek, és a tartózkodásuk kissé alábbhagyott, úgyhogy megragadtam az alkalmat, és a taníttatásukról kérdeztem őket.

– Mind Carlo, mind Rosetta kiváló tanulók – válaszolt helyettük Eveline, mintha úgy képzelte volna, hogy szándékomban áll vitatni ezt a tényt.

– Biztos sok büszkeségre adnak okot – feleltem.

Miután Valentina leszedte az asztalt és behozta a kávét, Eveline utasította a gyermekeket, hogy menjenek át olvasni a könyvtárszobába. A gyerekek engedelmesen eloldalogtak.

Signor Benedetti belekortyolt a kávéjába.

– Ideje, hogy ismertessem önökkel a Contessa végakaratának részleteit – szólalt meg.

Eveline feszesen kihúzta magát a székében. Az orcája kipirult, szeme várakozón csillant meg.

Signor Benedetti egy összehajtogatott iratot vett elő a mellényzsebéből, és fennhangon olvasni kezdte.

A végrendelet körülményes olasz jogi nyelven íródott, amit én nem jól értettem. Hátradőltem a széken, és azon morfondíroztam, mikor távozhatok végre. Lavinia néni rég félreérthetetlenül a tudtomra adta, hogy tőle semmiféle örökségre sem számíthatok. Bár abból ítélve, hogy az ügyvéd igényt tartott a jelenlétemre, feltételeztem, hogy meggondolta magát, és mégis hagyott rám valami csip-csup ajándékot.

Elnyomtam egy ásítást. A velencei utazásom, tetézve a fájdalmas érzésekkel, végtelenül kimerített. Elcsüggesztett az a gondolat is, hogy a következő reggel a visszaút várt rám; visszatérés magányos életembe St John’s Woodban.{8}

– Nem lehet! – Eveline olyan hirtelen pattant fel, hogy ijedtemben összerezzentem. A széke hátraesett, és a parkettának csapódott. – De hiszen megígérte! Annyi éven át segítettem őt mindenben… – Ökölbe szorított kezét a szájához nyomta, és kétségbeesetten kérdezte: – Hogy tehette ezt? – Signor Benedettihez fordult. – Ön tudta, igaz? Akkor még nem értettem, de ezért hagyott…

– Nyugodjék meg, Signora Rizzio! – Signor Benedetti megrántotta a vállát. – Én csupán azt foglaltam írásba, amire a Contessa megkért.

Eveline dühös arca most felém fordult.

– Mióta tudod?

– Mit?

– Ó, persze! Add csak az ártatlant, mint általában. – Egészen közel tolta az arcomhoz az arcát, és a hangja reszketett a haragtól. – Csakhogy én pontosan tudom, hogy egyáltalán nem vagy ártatlan. Te voltál ugyebár a szép és odaadó testvér; állandóan hízelegtél, hogy befurakodj a bácsi és a néni kegyeibe. Mindig is ügyes voltál abban, hogy a saját érdekeid szerint alakítsd a dolgokat.

– Nem tudom, miről beszélsz – hebegtem. – Évek óta nem láttalak sem téged, sem a nénikémet.

– Én voltam az, aki először meglátta Lorenzót, de te elvetted őt tőlem…

– Eveline, megmondtam már neked akkor, sok évvel ezelőtt, hogy ő soha nem gondolt rád úgy.

– Addig sündörögtél körülötte, amíg beléd szeretett, nem igaz? Aztán ott volt John Wyndham is. Én voltam az idősebb, nekem kellett volna előbb férjhez mennem. Ő kényelmes jólétet biztosíthatott volna számomra. De mi lett annak is a vége? Őt is elkaparintottad az orrom elől.

– Nem így volt! – Azt nem mertem hozzátenni, hogy John egyszer egyenesen kijelentette, hogy a nővérem természetét ijesztően dacosnak találta. Gondosan megválogatva a szavaimat, így folytattam: – Emiliano bácsi ragaszkodott hozzá, hogy hagyjam el a palazzót. Mindössze tizenhét éves voltam, és nem volt hová mennem, így amikor Lavinia néni kifejezésre juttatta azon óhaját, hogy menjek feleségül John Wyndhamhez, nem maradt más választásom, mint hogy e szerint cselekedjek.

– Mindent elvettél, ami engem illetett volna, és szívből gyűlöllek érte! – sziszegte Eveline. – És önt is, Cosimo Benedetti. Legyenek mindketten átkozottak! – azzal kiviharzott a szobából, és kurjantott a gyerekeknek, hogy kövessék.

Két perccel később hallatszott, ahogy becsapódik a bejárati kapu.

A hirtelen beállt csendben olyan érzése támadt az embernek, mintha a helyiség falai továbbra is visszhangoznának a kifakadásának lármájától.

Nyeltem egyet.

– Nem értem, mi késztette arra, hogy minden előzmény nélkül felszaggassa a régi sebeket.

Signor Benedetti lebiggyesztette a száját.

– Úgy hiszem, a nővére arra számított, hogy a Contessa ráhagyományozza majd a Palazzo degli Angelit. Minden bizonnyal letaglózta a közlés, hogy a palazzo most már jogosan az ön tulajdona.

– Az enyém? – Teljes tanácstalanságban így folytattam: – Az nem lehet. Lavinia néni egész biztosan nem hagyta volna rám.

– A Contessa végakarata a napnál is világosabb – válaszolta a férfi.

Hirtelenjében ijedtséget éreztem.

– De hát én nem akarom a palazzót! – Velence oly sok fájó emléket ébresztett bennem, hogy egyébre sem vágytam, mint hogy végre itt hagyhassam. – Nem kétséges, hogy valami tévedés van a dologban.

– Ön reszket! – A férfi barna szeméből mély együttérzés sugárzott. – Kérem, ne izgassa fel magát, Signora Wyndham.

– Mi okból tehette ezt Lavinia néni?

Signor Benedetti összeillesztette az ujjai hegyét.

– A nővére a háború alatt itt lakott a palazzóban. Az azt követő időkben, hogy megözvegyült, nézeteltérés támadt köztük a Contessával, ami után Signora Rizzio átköltözött a saját lakásába.

Kíváncsi voltam, vajon mi lehetett e nézeteltérés oka.

– Átíratom a palazzót Eveline nevére. Neki gyermekei is vannak, akikről gondoskodnia kell.

– A Contessa nyomatékosan kifejezésre juttatta a jelenlétemben, hogy a palazzo nem kerülhet a nővére tulajdonába.

– De hát miért nem?

– Arról nem beszélt. – Gyengéden a csuklómra helyezte a kezét, és megnyugtató hangon folytatta. – Ha nem kívánja megtartani a palazzót, az nem jelent problémát. Tudok segíteni benne, hogy megfelelő vevőt találjon rá.

– Mennyi időbe telne ez?

– Lehet, hogy ismerek is valakit, akit érdekelhet. – Megpaskolta a kezemet. – Most mennem kell, de a következő napokban felkeresem, hogy átbeszéljük a részleteket. – Felállt. – Addig is próbálja meg kiélvezni ezt a váratlanul jött kis nyaralást a Palazzo degli Angeliben.

– De hát én nem akarok itt lakni!

– Pedig muszáj lesz. A palazzo tulajdonjogát átruházhatja majd, amint elintézem a szükséges papírmunkát, de ezzel önre hárul annak a felelőssége is, hogy az adásvételt megelőzően gondoskodjon a nagynénje személyes tárgyainak sorsáról. És a körülményekre való tekintettel kétlem, hogy ebben számíthat majd a nővére segítségére.

Biztosra vettem, hogy Eveline mindent elkövet majd annak érdekében, hogy minél jobban megnehezítse a dolgomat.

– Beküldöm önhöz a házvezetőnőt – mondta. – Talán egy pohárka brandyt is hozatok vele, idegnyugtatásképp.

– Nagyon köszönöm, Signor Benedetti.

A férfi szertartásosan megbiccentette a fejét, és kiment a szobából.

* * *

A következő reggel a templomi harangok zúgása ébresztett fel álmomból. Hirtelen felültem az ágyamban, zavartan, amíg rá nem eszméltem, hogy abban a hálószobában vagyok, ahol a lánykoromat töltöttem. Ott állt az ismerős mahagóniszekrény és a fésülködőasztal, sőt még a kék damasztfüggönyök is megvoltak, bár mostanra a nap kiszívta őket. Semmi sem változott, azt leszámítva, hogy a mosdóállványnak és a mellé készített törülközőnek már híre-hamva sem volt.

Egy pillanatnyi tűnődés után kikeltem az ágyamból, és a fürdőszobába mentem. Már előző este felfedeztem a tisztaságnak e csodálatos, márvánnyal burkolt szentélyét, melyben a hideg és meleg folyó víz delfineket formáló arany vízcsapokból csörgedezett. Mosakodás közben azon töprengtem, vajon mi lett azokkal a markos leányokkal, akik valaha sárgaréz vödrökben hordták a friss vizet a konyha agyagedényeibe.

A földszinten belestem a bálterembe. A parkettát belepte a por, az aranyozott székek a fal mentén sorakoztak, a csillárokat muszlinzsákokkal takarták le. Az egész helyiség elhanyagolt benyomást keltett; az állapota alapján valószínűnek látszott, hogy a háború óta nem rendeztek estélyeket és más összejöveteleket a Palazzo degli Angeliben.

Körbesétáltam a palazzóban; akármerre mentem, visszaköszönt a múlt. A szobák zsúfolásig tömve voltak antik bútorokkal, amelyekre igencsak ráfért volna egy kiadós viaszolás: cirkalmasan faragott zsámolyok, intarziával díszített íróasztalok, blackamoor{9} stílusban faragott ébenfa padlógyertyatartók, velencei stílusú sarokvitrinek és tömérdek műtárgy. Megdöbbentett, milyen lepusztultnak látszott minden. Lánykoromban e tárgyak mind ragyogóan tiszták voltak, és a vázákba friss virág volt bekészítve. Persze akkoriban nagyszámú személyzet gondoskodott a háztartásról.

A reggelimre várva letelepedtem a hosszú étkezőasztal egyik végére, az impozáns, de komor környezetben, és azon tanakodtam, hogyan fogjak hozzá a palazzo kiürítéséhez az eladáshoz. A puszta gondolatra is borsódzott a hátam.

Valentina jelent meg egy tálcával, és egy kosárka kenyeret, baracklekvárt, vajat és egy csésze kávét helyezett az asztalra.

– A zsemlyék most sültek ki, Signora Wyndham.

– Nagyon köszönöm, Valentina.

– Miután elfogyasztotta a reggelit, szeretné, hogy jelentkezzem a dolgozószobában az utasításaiért?

– Miféle utasításokért?

– Az ebédre és a vacsorára vonatkozóan.

– Ó, értem. Valami egyszerű harapnivaló megteszi ebédre. Akár egy szendvics is.

Valentina szeme elkerekedett.

– De hát a konyhában majd leszakadnak a polcok a sok ajándék ételtől.

– Akkor abból kérek bármit, amit jónak gondolsz.

– Signora… – zavartan babrálta a kötényét.

– Igen, Valentina?

– Signor Benedettitől hallom, hogy nem tetszik ideköltözni.

– Egy darabig itt kell maradnom, de az életem Londonban élem. A palazzót el fogom adni.

Valentina barna szeme könnybe lábadt.

– Én viszont az életemet a Palazzo degli Angeliben éltem mindig is. És Jacopo is. Több mint huszonöt éve dolgozom itt. Mitévők leszünk, ha szélnek ereszt minket?

– Lesz rá valamennyi idő az adásvétel előtt, hogy új megélhetés után nézzetek – válaszoltam feszengve a kétségbeesése láttán. – És mindkettőtöknek kitűnő ajánlásokat adok.

Valentina hangosan szipogott.

– Szívből sajnálom – folytattam –, de nem költözhetem ide. És még az is lehet, hogy az új tulajdonos szeretné majd megtartani a meglévő személyzetet.

Valentina a köténye sarkával letörölt egy könnycseppet.

– Akkor sem lesz olyan, mintha maga élne itt.

Nem tudtam, mit mondhatnék, ami megvigasztalná.

– Egyelőre még elég sokáig itt leszek, hogy elrendezzem a Contessa személyes holmiját. Tudnál nekem segíteni benne, hogy mit csinálhatnék vele? Talán valamilyen nemes célra is felajánlhatnánk.

Valentina trombitálva kifújta az orrát.

– Az egyház ruhát oszt a szegényeknek. Rengeteg özvegy van, és sok a sérült, munkára nem alkalmas férfi is a háború óta.

– Csak egy-két napig terveztem Velencében maradni, úgyhogy alig csomagoltam valamit az útra – jegyeztem meg. – Írnom kell a házvezetőnőmnek, hogy küldje utánam a holmimat.

– Talán talál valamit a Contessa ruhái közt, amit viselhet, amíg megérkezik a csomag. Ő is magas és karcsú volt, akárcsak maga.

– Megnézem majd.

Valentina visszament a konyhába, de olyan gyászos ábrázattal, hogy furdaló bűntudatot éreztem.

Kis idő múltán az erős kávétól bátorságot nyertem, és átmentem Lavinia néni dolgozószobájába. Az íróasztal fiókjai tömve voltak iratokkal; a könyvespolcon a háztartási számlakönyveket több évre visszamenőleg megőrizték.

Kitártam a porlepte ablaktáblákat, és lenéztem a csatornára. Köd gomolygott a víz felett, aminek szürkeségét egyszerre megtörte egy sápadt napsugár; a látvány eszembe juttatta azt a megkapó fényképet, amelyet odahaza készítettem a rakpartról. Az a felvétel került a közelmúltban publikált Londoni látképek című albumom borítójára.

Kihúztam egy lapot a Lavinia néni által mindig is használt krémszínű, merített levélpapírok közül, és írni kezdtem a házvezetőnőmnek Angliába. Meghagytam neki, hogy küldje utánam a fényképezőgépemet és a hozzá való állványt néhány ruhával egyetemben, és gondos utasításokkal láttam el a felszerelések biztonságos becsomagolására vonatkozóan. Mivel valószínűnek látszott, hogy a velencei tartózkodásom több hétig is elnyúlik, úgy határoztam, kihasználom a lehetőséget, és lefotózom Velencét, bár a lemeznegatívokat nem lesz lehetőségem előhívni mindaddig, amíg vissza nem térek St John’s Wood-i sötétkamrámba. A számos szomorú körülmény ellenére is mosolyt csalt az arcomra az emlék, hogy a legelső fényképeimet azzal a Brownie{10} fényképezőgéppel készítettem el, amit Emiliano bácsitól kaptam ajándékba. A jól időzített ajándék adta a kezdőlökést ahhoz, hogy később hivatásos fotós váljék belőlem.

Odakészítettem a levelet az előszobai asztalkára, hogy Jacopo feladhassa a postán, aztán elindultam felfelé az ívelt lépcsősoron. Ideje volt szembenéznem a feladattal, hogy átválogassam Lavinia néni holmiját.

A hálószobájába lépve egy ideig csak álltam, és hallgattam a csendet. A szoba levegőjében gardéniaparfüm halvány illata terjengett; ez volt a Conte kedvence, ezért Lavinia néni mindig ezt az illatot viselte. Gyermekekként Eveline-nel gyakran figyeltük Carmelát, a nénikénk komornáját, miközben úrnője dús, világosszőke haját feltűzte. A néni haja egészen olyan volt, mint az enyém. Eveline haja sötétebb színű. Lavinia néni egyszer-kétszer kikérte a véleményünket, hogy melyik melltűt vagy nyakéket viselje, és olyankor mi választhattunk ki egy-egy darabot az ékszerdobozában tartott tündöklő kincsek közül.

Kitártam az ablaktáblákat, hogy beeresszem a napfényt. Lenéztem a kertre. Egy hosszú bajuszú férfi, feltételeztem, hogy Jacopo, épp a faleveleket gereblyézte össze. Két, sötét oszlopot formáló ciprusfa keretezett egy Vénuszt ábrázoló márványszobrot a kertfal előtt. A fügefák már lombtalanok voltak, de a pergolával megtámasztott futórózsán még látni lehetett néhány megfakult szirmú virágot. A nyári forróságban ez a kert annak idején kellemesen hűvös, üde, zöld oázist jelentett. Mivel Velence városában annyira szűkös a hely, és a legtöbb ingatlan leginkább csak felfelé tud terjeszkedni, e csodás kert igen előnyös tárgyalási alapot képezhet majd a palazzo eladásánál.

Régen, sok évvel ezelőtt, bársonyos nyári éjszakákon a szerelmemmel találkozgattam az alatt a pergola alatt, hogy titokban csókot váltsunk. Egy-két pillanatig szinte most is éreztem, ahogy a keze akkor a hajamba túrt vagy ahogy az ajka mohó vágyakozással az enyémhez tapadt, miközben fogadkozott, hogy örökkön-örökké szeretni fog. Olvadozva a boldogságtól és reszketve az örömtől az érintései nyomán, akkoriban biztosra vettem, hogy soha senki mást nem fogok szeretni, csak őt. Ez a része az akkor elrebegett ígéreteinknek igaznak is bizonyult.

Homlokomat a hűvös üvegnek támasztottam, és átadtam magam a múlt emlékeinek.

{1} Velence fordított S alakú főcsatornája, amely két részre osztja a történelmi óvárost.

{2} Velence helyi tömegközlekedésére szolgáló hajó, vízibusz.

{3} Palota; így nevezik Olaszországban a régi, elegánsabb épületeket.

{4}   Főnemesi cím, a magyar grófi rang olasz megfelelője.

{5}
A velencei lagúna sekély vizein való közlekedésre használt, a gondolához hasonló, de annál egyszerűbb építésű és kevésbé díszes, lapos fenekű evezős csónak.

{6} Gipsz (szelenit), természetes festékanyagok és ragasztó keverékét felhasználó, jellegzetesen olasz technika, mely képes imitálni és ilyen módon kiváltani az igen költséges márványberakásokat.

{7} Kérem, szívesen.

{8} Előkelő lakónegyed a Westminster városrészben, Londonban.

{9} A „blackamoor” jelentése: szerecsen. A rabszolga-kereskedelem évszázadaiban divatba jött stílusirányzat, melynek ismertetőjegye a faragott afrikai férfialak különböző dísz- és használati tárgyakon vagy akár asztal- és széklábként.

{10} A Brownie az Eastman Kodak cég által gyártott fényképezőgép-sorozat fantázianeve volt. Első verzióját 1900-ban dobták piacra, és alacsony árának és egyszerű kezelhetőségének köszönhetően a szélesebb tömegek számára is elérhetővé tette a pillanatfelvételek készítését.