A szerző eddig megjelent művei

Élet vár – 2021

Királylány – 2021, 2022

Ha összetörik a szív – 2022

Az összetört szívek vallomása – 2022

A jégszívű herceg – 2023

Lexie King: Enyém lesz a szíved

©Lexie King

Szerkesztette/korrektúra: NeylaGrey

Szerző Facebook oldala:

https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

Álmodozók Kiadó, Solt, 2023

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.almodozok.eu

ISBN 9786156546043

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül!

„Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.”

Megjegyzés az olvasóknak

Ahhoz, hogy teljes mértékben megértsétek és élvezni tudjátok a történetet, ajánlom az előző kötetek tartalmának megismerését is. Remélem, legalább annyi örömöt okoz majd a regény olvasása, mint amennyit nekem szerzett a megírása.

Prológus

Tizennégy évvel korábban

Lexington, 16 éves

Felüvöltöttem, amikor megrepedt a bordám. Vért hánytam a küzdőtér közepére. Mindent vörösre színezett az élénk színű testnedv. Éljenzés töltötte be a termet, ami abban a pillanatban jobban hasonlított egy rikácsoló tyúkólra, mint egy ketrecharcosokkal teli arénára.

Apám aggódva nézett, Troy a mellkasa előtt összefonta a karjait és tekintélyesen felszegte az állát. Rideg, acélos tekintete keresztülhatolt rajtam. Viharos íriszében méltatlankodás vibrált, ami azt a kellemetlen üzenetet továbbította a külvilágnak, hogy még mindig nem vagyok elég jó…

Megrándult az állkapcsom. Forrongtam… Mérgező dühöt váltott ki belőlem a lefokozás gondolata, mert nem azért rohadtam hónapokig az irányítása alatt, hogy visszadobjon a semmirekellő csőcselékek közé, akik csak futárnak feleltek meg. Több voltam, és ezt mindketten tudtuk, azonban állandóan bizonyítanom kellett. Egy éve kezdődött, azóta folyamatosan tartott a kiképzésem. Túl korán, de fogalmuk sincs, hogy mikor lesz rám szükségük a szervezetben. New York felhígult. Egyre több, kisebb-nagyobb banda tizedeli az egységünket. Túl sok mocsok szűrődik át a védelmi rendszerünkön, ami rengeteg kellemetlenséget, sok álmatlan éjszakát és temérdek hullát hagy maga után a küszöbünkön.

Mindannyian tisztában voltunk azzal, hogy ennek véget kell vetnünk… rendet kell ott tennünk.

Négy évem maradt, hogy elsajátítsam azt a tudást, ami ehhez a szakmához szükséges… vagyis inkább úgy fogalmaznék; hogyan éljem túl az ellenségeim szüntelen támadását.

Húszévesen New Yorkba költözöm és az ottani csapat élére állok. Troy már nem tud két helyen lenni, ahogy apám sem. El kell foglalnom a helyemet, ahogy később neki is. Megakadt rajta a tekintetem.

Hosszú, sötét hajzuhatag, vékony, törékeny test vergődött át a tömegen.

Lana Troy lábához szaladt. Véget akart vetni a harcnak. Sírva tépte az apja nadrágját, de ő egy kézmozdulattal elbocsátotta. Egy kislány nem tartózkodhat a férfiak világában.

Felszívtam magam, és amíg a könnyes kék szempárba néztem, amiben a színtiszta tenger keveredett a viharos éggel, kiköptem egy nagy adag vért, ami összegyűlt a számban. Fémes íze kaparta a torkomat.

Úgy vicsorogtam a véres fogaimmal Lanára, mint egy vadállat, aztán hangosan felüvöltöttem, ahogy telihold idején a farkas az erdőben. Akkor még csak egy kölyök voltam, aki az apjával a viskóban töltötte a hétvégéket. Barangoltunk az erdőben, pecáztunk a tóban, és a tábortűznél halat sütögettünk.

De annak vége; már nem az a kölyök voltam, aki egy évvel ezelőtt. Ha ma győzök, hivatalosan belépek a szervezetbe.

Túlharsogtam az embereket, akik arra vártak, hogy meghaljak, és a trón örökös nélkül maradjon.

Lana a fülére tapasztotta a tenyerét. Aztán ahogy az én üvöltésem csillapodott, a nézőké is. Síri csend honolt a sorok között, ami megfagyasztotta a levegőt.

A düh forró tüze megsemmisítően lobogott a tekintetemben, amit csakis egy embernek szántam: annak a kislánynak, aki mozdulatlanul, árgus szemekkel figyelt engem. Hófehér bőrén patakokban folyt a könnye, miközben tekintetét végigfuttatta a véres pofámon és fedetlen felsőtestemen.

Egy Benett vagyok! Én vagyok Joker utódja! Az unokája!

A fájdalom hullámokban söpört végig a testemen, mindezek ellenére talpra küzdöttem magam, majd felugrottam és felkapaszkodtam a krómozott fémrúdra. A lábaimat az agyonszteroidozott küklopsz nyaka köré fontam, és hosszú percekig izmos combjaim között tartottam. Az izzadság a szemembe hullott. A levegő a tüdőmbe szorult, amikor eltalálta a sérült bordámat, majd beleütött újra.

Összeszorítottam a fogaimat és morogtam, miközben a fájdalomtól csillagok villództak a szemem előtt. Azonban a bennem serényen dolgozó adrenalin és bizonyítási vágy mellett a kín, mely a bőröm alatt lüktetett, elhalványult.

Ez a beavatásom: nem lesz több esélyem bizonyítani, hiába járna jogosan nekem az a pozíció. Troy nem állítana egy olyan férfit a szervezet élére, aki nem tudja rendesen betölteni a rárótt szerepet; aki képtelen győzni, bármennyire is szar állapotok uralkodjanak el felette.

A testünk sikamlós nedvei miatt a lábam ide-oda csúszkált a férfi bőrén, ezért amint csillapodott a kapálózása, elengedtem a fémet. Halk puffanással a földre estünk, és egy újabb reccsenés reszelős hangja kúszott fel a gerincemen. A maradék erőmet összeszedtem, az alkaromat a nyaka köré tekertem, és úgy szorítottam ki belőle a levegőt, mint egy gigantikus kobra.

Troy büszkén felszegte az állát, apám élete lepergett a lelki szemei előtt. A fater tíz évet öregedett az aggodalomtól. Lana pedig úgy nézett rám, mint egy szörnyetegre.

Az lettem. Azzá kellett válnom, mert ezt várták el tőlem.

A légkört megülte a frusztráló csend.

Nehezen talpra nyomtam összevert testemet és odasétáltam Troyhoz. Tekintetemet mélyen az övébe fúrtam, miközben Lana ijedten, undorodva ugrott hátrébb.

Troy halvány, pszichopata félmosolyra húzta kemény ajkait és enyhén bólintott.

Elvettem tőle a szamurájkardot, visszabotorkáltam a küklopszhoz, és egy mozdulattal levágtam a fejét. A tenyerembe markoltam véráztatta, zsíros haját, és a magasba emeltem, hogy mindenki jól láthassa. Aztán Lanára pillantottam, de csak egy pillanatra, mert az ég felé emeltem a fejemet és újból felüvöltöttem, miközben a férfi ragacsos vére csukott szemhéjamra és kiszáradt ajkaimra csöpögött.

Első fejezet

Napjainkban

Svetlana

Földet értünk.

Érzékeny hófehér bőröm viszket a fekete kasmírpulóverben. Hiába a késődélután, New Yorkban öt órakor is fullasztó hőség van. A betondzsungelnek köszönhetően az aszfaltból árad a pokol tüze, mert ez az. Maga a forrón izzó pokol kapuja.

A repülő ablakán átszűrődve még melegebbnek érződnek a napsugarak. Iszom egy korty vizet, mert kiszáradt a torkom.

Ujjaim között szorongatom Lev Tolsztoj Az ördög című könyvét, amit már ezerszer olvastam, és amibe elmenekülök a valóság elől.

Számolnom kellene, az általában segíteni szokott, de most nincs kedvem eljátszani az idegnyugtató Lanát, aki féken akarja tartani a pánikoló lányt.

A könyvet a táskába csúsztatom, iszom még egy korty hűsítő vizet, majd benedvesítem a felső ajkamat és hunyorogva kitekintek az ablakon.

Gúnyosan elhúzom a számat, miközben megkönnyebbülés járja át a testemet. A levegő sziszegve távozik belőlem, ugyanis Lexington nincs a kifutón. Csupán az iderendelt katonák – Graham, valamint Lexie lánya, Hilary – várnak rám.

Hill nem akarta, hogy egy szállodában lakjak az esküvőig, ezért felajánlotta nekem az egyik vendégszobáját.

A többlakásos háza, amit még az apja olvasztott egymásba, Manhattanben van. Féltek, hogy felvágom az ereimet, amíg az esküvőre várok. Nos, most muszáj mosolyognom, mert ezek az emberek nem ismernek engem.

Egy fagyos jéghercegnőnek látnak, egy teljesen magába fordult, depressziós picsának, ami természetesen nem igaz.

Ám sosem titkoltuk a külvilág elől, hogy én más vagyok, mint a többi ember. Büszkén viselem a rám aggatott gúnyneveket.

Végül is olyan lettem, mint apa: távolságtartó. Figyelek, tanulok és elemzek. Attól, hogy a háttérbe húzódom és csendben maradok, mindent tudok, amit akarok. Hosszan analizálom az információkat, és következtetéseket vonok le belőlük.

Bár hozzámenni Lexington Benetthez valóban egyenlő az érfelvágással, azonban apám nem szerette a felesleges hisztit, és nem szerette, ha csitriként viselkedem. Úgy gondolta, hogy a családunk nőtagjainak is erősnek kell lenniük, bármi érje őket. Remek példa erre a nagyszerű anyukám, akinek a szíve az enyémmel együtt vérzett.

Mindezek ellenére apával olyan a kapcsolatunk, mint Drakulának és Mavisnek. Igen, nekem van anyukám, apával mégis egy sokkal erősebb kötelék köt minket össze. Este ő olvasott mesét, amit anyával összebújva hallgattunk. Ő az én hősöm.

Igaz, már nincs ereje teljében, viszont az ő szakmájában szép számnak számít a megélt kor és a harminc éve tartó uralkodása. A hatalma megrendíthetetlen.

Több ősz hajszál bujkál egyébként fekete hajában, de ahova ő belép, ott megfagy a levegő.

Az évek alatt többször megkísérelték megölni, sokszor az éjszaka közepén kellett menekülnünk, de mindig visszaverte ezeket a merényleteket.

Tehát ő alig várja az esküvő napját, amit én szívem szerint kitörölnék a naptárból. De ezt a frigyet muszáj megkötni, mert az ellenség lesben várja, hogy találjon rajtunk egy gyenge pontot. A lázadások megsokszorozódtak; nem akarják elfogadni Amerika és Oroszország szövetségét. És ha egyszer veszítünk, az a családunk teljes lemészárlásával járna, ezért hűen teljesítenem kell a vér szerinti kötelességemet.

– Miss – szólít a stewardess, mire felé fordulok, és megigazítom szoros copfba kötött hosszú hajamat. – Megérkeztünk. – Széles mosollyal mutat ki a város káprázatos látképére.

– Köszönöm, hogy figyelmeztetett – mosolygok vissza. Nem fog lezavarni a magángépről, de tudom, hogy hamarosan vissza kell indulniuk apámhoz.

Előkotrom a táskámból a napszemüveget, felteszem, majd feltolom az orromon, hogy a vakító napsütéstől megóvjam az íriszem. Felállok, a vállamra dobom a táskát és lassú léptekkel elhagyom a repülőgépet, miközben az érzelmeim kusza kupaca csomót köt a gyomromra.

A csomagjaimat már hordják a besötétített SUV-okhoz. Orosz katonák adják át őket az amerikai katonáknak. Az egység.

Hilary, amint meglát, veszettül kalimpálni kezd a kezével. Elegáns öltözéket visel.

Értesüléseim szerint lassan ő is készen áll arra, hogy az apja nyomdokaiba lépjen. Ő lesz az első női vezérigazgató a családi vállalatnál, ami több évtizede a Grant név alatt tevékenykedik.

Bár ő nem úgy éli ezt meg, mint egy kivégzést. Nagy felelősséget akasztanak az ő nyakába is, de neki nem kell attól félnie, hogy bármikor megölhetik a helyéért. Esetleg lesznek olyanok, akik ki akarják majd forgatni a vagyonából, de azt hallottam, hogy keményen megszégyeníti a férfiakat a tárgyalóteremben. Nincs is vőlegény-jelöltje, pedig harmincegy éves.

Anyukám huszonhárom évesen szült meg engem, már én is túlhaladtam a korát, azonban azt mondják, Amerikában nagy divattá vált a negyvenes kor feletti szülés, mert mindenki a karrierét tartja a fészeképítésnél előrébb.

Ha lehetne választásom, én sem gondolkoznék azon, hogy férjhez menjek és gyerekeket szüljek. Céljaim lennének, féltve őrzött álmokat rejtegetek a szívemben, amelyek sosem teljesülnek majd be.

Talán nem is az a legrosszabb, hogy egy olyan férfi felesége leszek, aki gyűlöl engem, hanem az, hogy mindenről, amiről álmodoztam, le kell mondanom. Örökre.

Ez mérgez nap mint nap. Ezért varrok babákat nap mint nap. Ezért hordok a táskámban egy anatómia-babát, amit akkor tanulmányozok, amikor a világ nem lát. Nem gyilkolási vágyaim vagy pszichopata hajlamaim vannak… épp ellenkezőleg: életeket szeretnék menteni. Sebész orvos akartam lenni, de az apám nem engedett el az egyetemre. Szerinte egy olyan nő, mint én, nem dolgozhat. Nemesebb célom van az életben, mint gyakornokként ágytálakat cserélgetni.

Persze ezzel nem tiltott el végleg az orvosi pályától, mert tanulhattam, de nem az egyetemeken, nem harvardi zseniktől, hanem azoktól az orvosoktól és ápolóktól, akik a katonákat látták el.

Húszéves voltam, amikor hosszabb érvelés és anya kérlelése után beleegyezett.

Miután átestem a beavatáson, elsajátítottam azt, amire szükségem van az életben maradáshoz és több nyelven is megtanultam, belevethettem magam a gyógyításba.

Öt éve tanulok, könyveket bújok és gyakorlok.

Abban az öt esztendőben elfelejtettem azt a szörnyű valóságot, hogy egyszer ezt elveszik tőlem, ahogy elveszik az otthonomat, az országomat. Mindennel, amit szeretek, mert én voltam az elérhetetlen Bratva hercegnő, akinek egy csepp orosz vér sem csörgedezett az ereiben, Lexington pedig Amerika várományosa, aki szintúgy utált azzal a tudattal együtt élni, hogy feleségül kell vennie engem.

Ez jutott nekem: a jéghercegnő hozzámegy a gonosz herceghez, hogy a családi üzlet egyben maradjon.

Én és Hilary voltunk apáink egyetlen hercegnője, viszont engem mindig is keményebben neveltek, míg ő amerikai iskolába járhatott, azzal randizhatott, akivel akart, és nem jelentették be tizenötéves korában, amikor elcsattant az „első” lopott csókja azzal a fiúval, aki kicsalogatta a csigaházából, hogy máshoz kell hozzámennie.

Az elefántcsonttornyom látványosan és hangosan tört darabokra a szívemmel együtt, ami fulladozott abban a vérben, mely apámban is ott csörgedezett, és amit abban a pillanatban gyűlöltem. Olyannyira, hogy kitéptem volna a testemből őket, de ennek már tíz éve.

Megforgatom izzadt ujjamon a 14 karátos, fehérarany eljegyzési gyűrűt, melynek a közepében egykarátos gyémánt ül. A kő a szivárvány színeiben ragyog a délutáni napsütésben. A ragyogás utat mutat a sötétségben.

– Te vagy az, Svetlana. Egy csoda az életünkben, a mi fényünk és a néped reménye – mondta apa, amint a gyűrűt az ujjamra csúsztatta.

A sírástól összeszorul a torkom, ezért mélyet szippantok a szmogos levegőből.

Hiába a várostól távol eső repülőtér, amit a családunk használ; New York kellemetlen, telített levegője egy mérgező felhőként lebeg felettem. Ez lesz az „otthonom”.

– Lana – kiált Hilary, és szorosan a karjaiba zár, amint lelépek az utolsó fokról. – Isten hozott New Yorkban – mosolyog. – Mikor láttalak utoljára? Öt vagy hat éve?

– Tíz – felelem, mire kellemetlenség suhan át az arcán. Tizenöt évesen nyaraltam velük utoljára, mert miután megtudtam, hogy hozzáadnak Lexingtonhoz, soha többé nem vettem részt a közös nyaralásokon.

– Jól megnőttél.

Hűvösen bólintok.

– Hát akkor… menjünk.

Mosolyt erőltet az arcára, aztán elindul az autóhoz.

– Hagyjátok csak itt a csomagokat, majd felvisszük – mondja Hilary az egyik katonának, aki válaszul rámorog. – Az első emeleten balra a második szoba. – Összeszűkült tekintettel mutat a lépcső felé. – Még mindig nem tudom megszokni a morcos harcosokat. Lexingtonnak is szóltam, hogy leszedhetné rólam őket. Olyan zavaró, hogy állandóan magamon érzem a nemkívánatos tekintetüket.

A díványra dobja a blézerét és betipeg a konyhába.

Addig én kimérten körbetekintek, majd elbúcsúzom a katonáktól. Amint kettesben maradunk, Hilary rám támad.

– Sajnálom Lana, ha úgy érzed, hogy örömömet lelem ebben az egészben. Szívem szerint én ordítanék, ha erre köteleznének a szüleim. Úgy érzem, valami szörnyűségben vagyok cinkostárs. Tudom, hogy ez elkerülhetetlen, mind tudjuk, de kérlek, nyugtass meg, hogy jól vagy.

– Jól vagyok – felelem. Hazugság. A szívem darabokban.

– Ne haragudj, hogy pörgök, csupán izgulok. Olyan régen láttalak, és nem tudom, hogy melyik irányból közelítselek meg.

Smaragd szemei néma érdeklődéssel fürkészik az arcomat, puha, szőke haja hullámokban omlik hibátlan bőrére, miközben a testtartása és kedves arca melegséget, szeretetet sugároz felém.

Hill olyan volt nekem, mint egy nővér.

Hármunk közül ő a legidősebb, ami arra sarkallta, hogy vigyázzon az unokaöccsére és rám. Kötelességének érezte, hogy felügyeljen a kisebbekre. Már kamaszlányként felelősségteljesen viselkedett, parancsokat osztogatott nekünk, megszabta, hogy mit szabad és mit nem. Azonban Lexington állandóan lázadozott, ezért sokszor kikosaraztuk őt. Ő találta ki a csínytevéseket, engem pedig kézen fogva magával rántott az összes őrültségbe, ami kipattant a fejéből.

És én mit tettem? Semmit.

Hagytam, hogy elragadjon.

Hilary próbált megfelelni a magas elvárásoknak, és háttérbe szorítani a saját igényeit. Semmi olyat nem tett, ami egy kicsit is veszélyes lett volna a testére. Az unokaöccse kérlelte, hogy menjen és élvezze a nyaralást a vele egykorú lányokkal, minket pedig hagyjon szórakozni. Egyetlen fiú révén egy igazi bajkeverő volt… én meg az árnyéka. Szorosan hozzátapadva. Levakarhatatlanul csüngtem rajta, mert ő volt számomra a minden. A szó összes értelmében. A nappal, az éjszaka, a fény, a sötétség, az oxigén, a föld és a tenger, ahol a víz és a Nap összeért.

Sok év telt el azóta, és az idő mindent megváltoztatott. A trió feloszlott, Hilary helyett Lexington lett a védelmező, és meggyűlölt azon a napon, amikor megtudta, hogy én leszek a felesége.

Tizenegy évesen nem értettem, hogy miért lettek olyan ridegek az érzései, mert én csak négy évvel később kaptam róla hírt, de ő már akkor tudta.

Soha többé nem nézett rám azzal a pajkos tekintettel; soha többé nem csináltunk együtt semmi rosszaságot; soha többé nem fogta meg a kezem és nem bújt velem a takaró alá takarodó után. Nem simogatta addig a hajamat, amíg álomba szenderülök, és nem suttogott esti mesét a fülembe.

Olyan gyorsan engedett el, mintha leforráztam volna a közelségemmel.

– Kedves volt tőled, hogy felajánlottad a szobát.

– Bár többet is tehetnék! – Felsóhajt, és összefonja a mellkasa előtt a karjait. Bizonyára azért festhette szőkére a haját, hogy ne keverjék össze az anyukájával, és azért, hogy elpusztítsa azt a sztereotípiát, amit a szőke nőkre aggatnak. Hilary nagyon csinos, de rendkívül okos is.

Szeretet és együttérzés árad belőle, és az a láthatatlan burok körbeölel. Megnyugtató melegség önti el a mellkasomat.

– Tehetsz – felelem szárazon.

– Valóban? – Élesen beszívja a levegőt, miközben az ajka szélét rágcsálja. Gyakran csinálhatja, mert hófehér fogával éppen most szakított le egy sebet.

– Nincs menyasszonyi ruhám és nincs koszorúslányom. Nem nézegettem esküvői magazinokat.

Indulásom előtt könyékig egy férfi mellkasában voltam, ahonnan egy golyót kellett kiszednem.

– De hát az esküvő hétvégén lesz.

– Tudom. Azért jöttem egy kicsivel előbb, hogy ezt elrendezzem. Apa átküldi majd a szalon címét, ahova mennünk kell, a többit már elintézte.

– Ostobaság volt azt feltételeznem, hogy érdekel téged a szervezés. Ne haragudj.

– Ne hibáztasd magad; az esküvő hallatára a nők megbolondulnak. Túl sokat képzelnek bele abba az egyszerű napba. Mi változik meg az igen után?

– A név?!

– Pontosan. Egyébként az élet változatlanul tovább folydogál a medrében. Ha nem haragszol, én most felmennék.

– Menj csak, és érezd magad otthon. Nem sokáig maradsz itt, de addig is…

– Amerika sosem lesz az otthonom, csak egy hely, ahova átköltöztem, de köszönöm a kedvességed, és a viselkedésemet ne vedd magadra.

Amint felérek a szobába, leveszem a napszemüveget és egy zsebkendővel letörlöm az elkenődött szemfestéket, amit a kibuggyanó könnyeimnek köszönhetek.

A panorámás ablak elé sétálok, és összefonom a mellkasom előtt a karjaimat. Számolj, Lana…

Nem – ingatom a fejem.

Tudtam, hogy egyszer elérkezik ez a nap. Évek óta készülök rá, azonban nem sejtettem, hogy a változás ennyire megkínozza a lelkemet. Mintha a testemet egy haldokló szív tartaná életben.

Fátyolos tekintetemet végigfuttatom a lenyugvó Nap narancssárga sziluettjén. Az izzadt tenyeremben szorongatott telefon fekete képernyőjére könnycseppek záporoznak. Megsimogatom a fülem mögött rejtőző apró tetoválást, aztán tárcsázom Dimitrijt.

– Lana! – A hangja boldogan csendül fel a recsegő hangszóróban. – Hogy van az én kedvenc ápolónőm?

– Jól – felelem kurtán. Az átszűrődő kórházi zaj nyugalommal áraszt el. – Hogy van Igor?

– Neked köszönhetően stabil az állapota. Megmentetted az életét. Örökre hálás lesz ezért. – A szavai mosolyt csalnak az arcomra. – Anyáddal beszéltél már?

– Még nem. – Lopva az ajtóra pillantok, amikor Dimitrij keserűen felsóhajt.

– Próbálj meg ott beilleszkedni, Lana. Tudod, hogy már nem jöhetsz vissza. A betegek cserélődni fognak.

– De ha lesz valami izgis eset, például egy leszakadt végtag, azért felhívsz, ugye?

– Lana… – Újra felsóhajt.

– Dimitrij? – Ívelt szemöldököm kérdőn a homlokomra rohan.

– Apád megkért, hogy ne beszéljek róla, mert mind tudjuk, mennyire nehéz ez neked…

– De?

– Ma rengeteg ember érkezett leszakított végtagokkal, zúzódásokkal, nyílt törésekkel. Alig győzzük őket. Kénytelenek voltunk színekkel ellátni a testeket. Valakinek van esélye a túlélésre, valakinek nincs.

– Mi történt?

– A gyémántbányát támadás érte. Több éve el akarják halászni apád elől azt a területet, és most beváltották a fenyegetést. Ez már nem játék, de a főnök mindent kézben tart. Ne aggódj miattunk, és felejtsd el, amit mondtam.

– Küldj képeket! – válaszolom keserűen, és köszönés nélkül megszakítom a hívást.

Az ajkaim megremegnek, ahogy kifújom a fogságban tartott levegőt, majd tárcsázom anyát.

Sűrű epe bugyog a torkomban, és a tehetetlenség úgy marja szét a lelkemet, akár a sav.

Úgy érzem magam ebben a városban, mint egy viperafészekben.

– Megbeszéltük, hogy nem sírunk – mondom anyának, aki beleszipog a telefonba. Azonban az én torkomat is egy hatalmas gombóc fojtogatja. A könnyek hangtalanul futnak végig az arcomon, ahogy elképzelem őt az ágyamban, miközben a kedvenc párnámat szorongatja.

– Még csak ma mentél el, de hiányzol.

– Te is nekem. Apa?

– Mennie kellett.

– Értem…

– Milyen New York?

– Büdös, zajos és zsúfolt.

– Megszokod majd, édesem.

– Te sem tudtad soha megszokni a láncokat és a ketreceket. Honnan tudod, hogy én képes leszek rá?

– Mert te nem leszel a föld alá zárva, Lana. Lexington nem fog pórázon sétáltatni.

– Egyik üvegkalitkából a másikba. Mindketten tudjuk, hogy lesznek szabályok, amiket ő szab. De hát nem is kell elmondanom, milyen egy maffiózó feleségének lenni… – Fojtva emelkedik a hangom. A szavaim szárazak és kimértek, forróak és csípősek. – Csak neked annyi szerencséd volt, hogy apa szeret. Engem csak ti szerettek. Lexington gyűlöl!

– Próbálj meg pihenni, édesem. Holnap mi is csatlakozunk hozzád.

– Szeretlek, anya.

– Mi is, angyalom. Nagyon büszkék vagyunk rád.

A hívás megszakad.

Mindkettőnknek vérzik a szíve, ám anya ezeknél a vitáknál erős marad és felülkerekedik rajtam. Higgadtan kezeli a dühkitörésemet, mert tudja, hogy nincs más választásom. Hamar eloltja a lángoló haragom, ami képes lenne hamuvá égetni ezt a hatalmas várost. De nem engedhetek szabad utat a felesleges mérgelődésnek, mert azzal csak magamat pusztítanám. Az esküvő egy elkerülhetetlen kötelék a családjaink között, és tudom, hogy tartozom ezzel azoknak az embereknek, akik nap mint nap az életükkel és a vérükkel védelmeznek minket.

Ha szeretne, minden könnyebb lenne.

Ha még most is az a fiú lenne, nem fájna így a szívem.

Második fejezet

Lexington

Escobar a cipőmre köp.

A második szerencsétlen szarházi, akit el kell tüntetnem ezen az éjjelen az élők sorából.

Megfeszül az állkapcsom, de arrogáns félmosollyal előveszem az öltönyöm belső zsebéből a zsebkendőmet, és tisztára törlöm az olasz bőrt. Amikor felpillantok rá, újabb adag véres nyál fröccsen a cipőmön.

– Ez sem volt túl okos lépés, Raul, ahogy az sem, hogy lenyúltátok a szállítmányunkat.

Becsülöm a kitartását, mert tudja, hogy nyakig ül a saját szarában – szó szerint és átvitt értelemben is –, ugyanis a teste körül összegyűlt vértócsába fekália keveredik. Összeszarta magát a fájdalomtól, a mellkasába vagdosott „bekaphatod” üzenettől, amit a főnökének, pontosabban a bátyjának címeztem, akinek a vére előbb vagy utóbb a késem hegyéről fog csöpögni. Kurva dühös lesz, hogy az öcsikéjét éppen most véreztetem ki, mint egy malacot.

Tudom, mire megy ki a játék, csak leszarom: a fejemet akarják, ahogy mások is.

Egy ideig eljátszadozom velük, megengedem, hogy azt higgyék, le tudnak taszítani, de néha meg kell húzni azt a bizonyos határt, és az én türelmem most fogyott el.

Egy jobb öklössel a földre terítem és a szájába nyomom a cipőmet. Két ujjamat az egyik vágásba nyomom a mellkasán. Vájkálok a sebben, és még nagyobb lyukat marcangolok a testébe. Az ujjam mellett élénkpiros vér bugyog fel.

– Hányan vagytok még? Hány öngyilkosjelölt pályázik a fejemre? Hát nem veszitek észre? – Megrázom az öltönyömet, és a lábamat még mélyebbre nyomom a torkán. A cipőmre okádja a gyomra keserű tartalmát. – Még mindig itt vagyok, basszátok meg! Tíz éve próbáltok levadászni, csak van egy kurva nagy hibátok: mindig előttetek járok. – Felnevetek. – Kerestél, vagy nem? Hát úgy gondoltam, én látogatlak meg téged. Ezt akartad? – kocogtatom meg a fejem. A köcsög nem válaszol, mert lassan belefullad a saját hányásába.

Felismerhetetlenre verem a pisztolyom markolatával az arcát. Csont törik, vér fröccsen és húscafatok röppennek.

– Rakjátok a csomagtartóba – utasítom a katonákat, és amint kettesben maradok Kyrával, a falhoz lököm. Véres ujjamat végigfuttatom a vájatán, aztán durván belehatolok a hüvelyébe. Száraz, de két mozdulat után a vér összekeveredik a nedvességével.

Beleharapok az alsó ajkába, amiből szintén kiserken a vér. Dorombolva dörgöli hozzám az ölét és a mellét, mire a farkam a sliccnek feszül.

– Megérkezett a menyasszonyod – zihálja vágytól fátyolos hangon kemény ajkaim közé. A puncija úgy csöpög, mint egy rossz kerti csap.

A pokol tüze forrón izzik a tekintetemben. Vészjósló feketeségbe burkolja az íriszemet, félelmet és halált rejteget.

Kihúzom az ujjamat Kyra nedves lyukából.

– Hé! – kiáltja. – Mi a franc volt ez?

– Volt lehetőséged, de elbasztad!

A vállam felett felmutatom a mutatóujjamat, ami csendre inti, mert nincs kedvem hallgatni a felesleges hisztijét. Megkaphatta volna a farkamat, amire úgy vágyik, de elbaszta. Nincs második lehetőség.

Beszállok a liftbe, tisztára törlöm az ujjaimat, majd előhalászom a telefont az öltönyből.

Fél szemmel figyelem az egyre csökkenő, felvillanó számokat, miközben üzenetet pötyögök Hillnek.

Lexington: Ott van?

A három pötty azonnal mozogni kezd, és pillanatokon belül megérkezik a válaszüzenet.

Hilary: Igen, éppen vacsorázunk. Átjössz?

Lexington: Nem.

Escobar szarban úszó maradványát éppen akkor dobják be a csomagtartóba, amikor a mélygarázsban kinyílnak az acél liftajtók.

Bedobom magam a kocsiba, Kyra azonnal bevágódik mellém a hátsó ülésre.

– Hozzám vagy hozzád? – kérdezi.

Erősen nyomkodom lecsukott szemeimet, hogy az emlékképek ne zavarjanak bele a jelenbe, aztán lesújtó pillantást vetek Kyrára.

– Pablóhoz – mondom szárazon.

– Ma éjjel akarod őt is?

– Van valami problémád ezzel?

– Az esküvő miatt?

– Nem akarom, hogy pezsgő helyett vér folyjon.

– Még most is bizonyítani akarsz neki?

– Ez nem róla szól, hanem rólam, és ha valami nem tetszik, tudod, hol az ajtó.

Durcásan elfordul, a mellei kibuggyannak a szűk felsőből, amikor összefonja előttük a karjait. Második bőrként tapad rá ez a vékony anyag, amivel elcsábította Escobart a szálloda bárjában.

És ha már kivéreztetett malacról beszélünk… feltálalom Raul hulláját a fivérének vacsorára.

A szórakozóhelyhez érve úgy rogynak össze Pablo kidobói, mint a téglarakás.

Az ajtók kinyílnak, a fények cikáznak, a hangos zene szétszakítja a dobhártyámat. A ritmus a testemben lüktet, a véremmel és a kibaszott fekete szívemmel együtt.

Megpillantom Pablót az egyik elkülönített bokszban. Fehér farmerben és egy fehér, V kivágású pólóban. A nyakában olcsó fukszok lógnak.

Szétválunk a tömegben. Szerencsére az emberek semmit sem érzékelnek abból, ami körülöttük történik; a katonáim diszkrétek, nem akarnak pánikot kelteni és egyelőre a zsaruk sem hiányoznak, ugyanis nem mindegyik korrupt.

Felsétálok Pablóhoz, nyomomban az öccse tetemével.

– Pablo – köszöntöm ezt a faszt úgy, mint a barátomat. Megveregetem a hátát és kiveszem a kezéből az italt, belekortyolok, és leülök vele szemben. A fegyveréért nyúl, de akkor Raul teste elterül előttünk az asztalon. A két ribanc közül az egyik elfordul és a földre okádik, a másik feláll és sikoltozik. Pablo elkapja a karját és visszarántja maga mellé. Azonnal kuss lesz.

Escobar rücskös pofája inkább hasonlít egy pofára ejtett pizzára, mint egy emberi arcra, de a testvériség tetoválása a karján, a családi gyűrű az ujján elárulja, hogy kicsoda ő.

A fivér szeme kiguvad, az arca olyan vörös lesz, mint a havi menzesz, miközben a fogaskerekek hangosan kattognak az agyában… golyót akar repíteni a koponyámba.

Széles mosolyt villantok rá, majd felteszem egyik lábamat a másikra, és kényelmesen meresztem a seggemet a bőrön.

– Mondom, mi lesz. Egy: összeszeded a fajtádat, elhagyjátok a városomat, és soha többé nem akarom egyik tagotokat sem itt meglátni. Kettő: ha nem áll az alku, ma este mindenkit levadászunk, és addig nem nyugszunk, amíg életben marad akár egy is. – A hatás kedvéért tartok egy kis szünetet, hogy felfogja: épp most vesztettek el mindent. Harapni akartak a Nagy Almából, ahogy mindenki, csak nekik éppen a rohadt oldala jutott. – Lassan elfogytok, haver.

– Megölted az öcsémet! – Vicsorogva morogja. Fel akar állni, de Pici a vállára teszi a tenyerét és visszanyomja. Pablo nyeszlett termete leborul a bőrre, mire a ribanc távolabb húzódik tőle.

– Jó kutya – vigyorgok –, ül. Igen, az öcséd beleütötte a dolgát az enyémbe, és nem szeretem, ha szart kavarnak a levesembe.

– Ezért megöllek! – Habzó szájjal fenyeget, majd oldalra köp.

– Olyan undorítóak vagytok mind. Gyűlölöm, ha valaki köpköd. Nincs benne semmi „menő” – rajzolok idézőjelet a levegőbe –, ahogy a mai fiatalság mondja. Kibaszottul ocsmány viselkedés. Ugye, szivi? – kacsintok Pablo csajára, ami Kyrának nem tetszik. Elkapja a csaj szarul felragasztott kínai műhaját és kirángatja a bokszból, majd úgy hátba rúgja, hogy nyöszörögve elhasal. Szeretem, amikor ilyen harcias, bár tudja, hogy sosem kaphat meg engem örökre. Tudja, hogy más lesz a feleségem, ami ellen nem tehet semmit, de ezeknek az olcsó luvnyáknak úgy vágja el a torkát, mint öreganyám a csirkéknek.

Visszavezetem Pablo felé a tekintetem, és kiszakad belőlem a nevetés.

– Itt vagyok! – tárom szélesre a karom, amíg Kyra eljátszadozik a csajjal. – Ölj meg, ha tudsz, faszkalap.

Felugrik, azonban én gyorsabb vagyok, és egyenesen a szíve közepébe lövök.

– Akkor ezek szerint nem áll az alku – mondom, és egy könnyed mozdulattal lelököm a hulláját az asztalról. – Takarítsátok el, és szóljatok a többieknek, hogy ma éjszaka kifüstöljük a patkányokat. Egyet hagyunk életben, és a mexikói határig kergetjük. Addig doboghat a szíve, amíg átadja az üzenetemet Juannak – méghozzá a fiai fejét.

Tizenkét óra és több száz hulla.

Legalább ötven autónk sorakozott fel a mexikói határ előtt, mind tele vérre szomjazó katonával.

A motorháztetőn ülök és hunyorogva figyelem, ahogy a „futárunk” úgy rohan, hogy mindjárt kiokádja a tüdejét.

Szaladj csak, szaladj Juan lábai elé!

Amikor már csak néhány lépés választja el tőle, rászegezem a fegyvert és leadok egy lövést. A golyó milliméter pontossággal a fejébe fúródik.

Mielőtt bármit is mondhatna, cingár teste elhasal és sűrű porfelhőt kavar.

A zsák a sárga, homokos földre esik, amiből kigurulnak a levágott fejek. A fiaié.

Juan arca elvörösödik. Felüvölt. Megremeg a teste a dühtől.

Visszhangot vet a kietlen pusztaságban a gyásszal keveredett haragja, ami az én üres szívemben csak lefelé zuhan a közöny szakadékába.

Ördögi mosolyt villantok, majd úgy teszek, mintha megemelném a kalapomat.

Fáradt vagyok, büdös és véres. Úgy ment le a Nap, hogy közben fel is kelt. Semmit sem érzékeltem az elmúlt tizenkét órából, csak az eltávozott lelkeket. Itt az ideje annak, hogy hazamenjek és kialudjam magam.

Tíz év után először, néhány napig nyugalom lesz az utcákon. Addig, ameddig az olaszok, az írek vagy a mexikóiak nem próbálnak meg ismét a faszomnál fogva fellógatni.

Harmadik fejezet

Svetlana

Olyan különleges, szinte hisztérikusan nevetséges érzéssel nyitottam ki reggel a szememet, mintha éjszaka járt volna valaki a szobában. Sőt! Nem csak járt, hanem ott tartózkodott, ami LEHETETLEN! – győzködtem magam zuhanyzás közben.

Mintha órákon keresztül osztozkodtunk volna a szoba atmoszféráján, amiből eltűnt Hill illatosító pálcikáinak édeskés aromája. Helyét mérgező bűz vette át, ami tele volt izzadtsággal, porral, egy leheletnyi alkohollal.

A katonák nem szeghetnek szabályt, mert az az életükbe kerülne, és Hill vacsora közben elmondta, hogy kitiltotta őket a házból. Ezért arra gondoltam, hogy a légkondi vagy a korai szellőztetés keverte össze a levegőt.

Ez azonban nem akadályozott meg reggel abban, hogy az érzékeny orromat követve árulkodó jeleket keressek. Elsősorban egy idegen cipőlenyomatot, kiszórt földet kerestem az előszobában, és homokszemcséket a csillogó márványpadlón.

De a lakás olyan steril, amilyennek éjszaka hagytuk, miután megvacsoráztunk.

Mivel Hill az egyetlen ember ebben a városban, akit ismerek és régi emlékeket, érzelmeket fűzök hozzá, nem akartam száz százalékosan kizárni őt, mert azzal csak a saját helyzetemet nehezíteném meg.

Régi fényképek akadtak a kezembe rólunk, amelyek a családi összejöveteleken készültek. Így egy kicsit közelebb éreztem magamhoz azt a nőt, akivel tíz éve nem találkoztam.

Köntösben ültünk a nappaliban a babzsákfoteleken, és felrúgva az otthonom szabályait, a dohányzóasztalnál fogyasztottuk el az ételt.

Mindkettőnk neveltetésén óriási csorbát ejtene a szüleink szemében a tettünk, de jó volt néhány órára elfelejteni a házasság nyomasztó terhét. Mégis úgy éreztem, hogy minden lélegzetvétellel elárulom a szüleimet.

Ez az árulás-érzés akkor vette kezdetét, amikor megláttam Lexington nevét Hill mobiljának a kijelzőjén.

Miután üzenetet váltottak egymással, amiről nekem nem számolt be – nem mintha kellene, de sejtettem, hogy rólam van szó –, erőltetett mosollyal tolta arrébb a készüléket, és próbálta a beszélgetésünket visszaterelni oda, ahol megszakadt. Azonban későre járt, nagyon fáradt voltam, ezért elbúcsúztam.

Tudom, hogy én voltam az, aki kivonta magát ebből az egyenletből, de kamaszodtam, és sokkal nehezebben kezeltem az érzelmeimet. Könnyű volt elvágni azt a bizonyos köldökzsinórt, ami összekötött minket, és részt venni azokon a kiképzéseken, ahol apa megmutatta, hogyan mutassam vagy rejtsem el az érzéseimet. Egy láthatatlan burkot húztam magam köré, ahonnan kizártam Amerikát, és vele együtt az embereket is. De a féltékenység kicsi zöld szörnye hatalmas, világító sárga szemekkel telepedett a vállamra, amiért ők jó kapcsolatot ápolnak egymással.

– „A gyűlölet a szeretet árnyéka. Hol egyik ott van, a másik bizonyosan követi, és nincs, mi nagyobb hatalommal bírna, mint e kettő elegye” – idézte apa a Salem című sorozatból, amikor a házasság ellen kampányoltam.

Újra és újra felelevenítettem azt a napot, amikor Lexington úgy nézett rám harc közben, mint a legutolsó emberre ezen a földkerekségen.

– Lexington gyűlöl! – harsogtam. – Hiszen te is láthattad.

Apa félmosolyra húzta kemény ajkait, de úgy, hogy az ellen felszólalni sem lehetett, mert az ítélet megszületett.

– Légy engedelmes és hűséges, tudja, mit miért tesz – suttogta anya a fülembe, miután elvesztettem a háborút.

A szeretet úgy terült el bennem, ahogy a Föld térképén a víz. Több százalékot uralt, mint a gyűlölet, de a szomorúság úgy szennyezte be a tisztaságát, ahogy az olaj az óceánt. Terjedt, és senki sem állította meg, hogy el ne pusztítsa az épet. Viszont sikerült egy láthatatlan gátat húznom a szívem köré, ami megvédte a szeretet magját, amit az a fiú ültetett el benne.

Azonban félek, hogy a férfi közönye és utálata a halál szakadékába löki a srác féltve őrzött emlékét. Kitépi a magot, mielőtt az gyökereket ereszthetett volna az ingoványos talajban. A gát nem stabil, a szennyezett víz hullámai erősek. A szeretet egy halvány fény a sötétségben, amit úgy olthat el a két ujjával, mint egy gyertyalángot… és akkor megszűnik az összekötő árnyék. Eltűnik a gyűlölet, és vele együtt a szeretet is.

– Nincs veszélyesebb annál az embernél, akinek üres a szíve. Egy érzelemnek mindig lennie kell benne, ami a legborúsabb napokban is cselekvésre ösztönözi, Svetlana.

Oh, Gonzalo! Bárcsak itt lennél velem! A legbölcsebb tanítóm és az egyetlen nagypapa-figura voltál az életemben. Az én szívem nem üres, csupán éhes. Olyan éhes, mint egy koldus. Bármilyen szemetet és hulladékot képes lenne megenni, hogy azzal enyhítse a szenvedést.

9:59-kor Hill berobban az ajtón a jógaruhájában, fáradtan, kipirultan, csapzott hajjal.

Én a nappaliban lapozom az egyik üzleti magazinját felöltözve, szorosan felkötött hajjal, egyenes háttal.

Reggelizés előtt találtam rá a cetlire, amit a hűtőszekrényen hagyott.

„Kora reggel pilatesórám van, de 10 előtt mindenképp hazaérek.”

XoXo

– Sietek – kiáltja, és eltűnik a lépcsőfordulóban.

11:00-re várnak minket a leghíresebb tervező nevét viselő esküvőiruha-szalonba. Miután apa elküldte az üzlet nevét és címét, Hill azonnal e-mailt írt nekik, amiben megadta a méreteinket és a nevünket. Egyelőre az övé ismertebb az enyémnél. A bűnözőket nem hirdetik óriásplakáton, ahogy őket. A Grant név pedig olyan elterjedt New Yorkban, mint a Starbucks-kávé.

Majdnem fel kellett nyalábolnom az államat a földről, amikor megpillantottam őt. Harminc perc alatt elkészült, és semmi jelét nem mutatta annak, hogy félórával ezelőtt lihegve, izzadtan esett át a küszöbön. Ez a nő hozzá van szokva a nonstop üzemmódhoz. Úgy pörög, mint New York, és úgy váltogatja az arcait, mint egy kaméleon.

Tegnap délután egy komoly és mindenre elszánt üzletasszony, este olyan volt, mint egy átlagos ember, aki a kedvemért egy nővér szerepébe bújt, reggel úgy nézett ki, mint egy használt zsebkendő, de ebben a pillanatban úgy ragyog, mint a lusta napfény. Lazán és természetesen.

– Mehetünk? – kérdezi széles mosollyal, és feltolja az orrán a szögletes napszemüveget.

Bólintok, és visszateszem a magazint a többi közé. Veszek egy hosszú, mély lélegzetet, és felveszem én is a napszemüveget.

A házból kilépve próbálok tempót tartani Hilary rohanó lépteivel. Laza copfba kötött szőke haja ide-oda libben. Egyszerű öltözéket visel, ami egy fehér pólóból, fehér sportcipőből és világos farmersortból áll.

Siet, de a mozdulatai még így is annyi nőiességet és bájt sugároznak, ami olyan gyilkos hatással van rám, mint a napfény. Őrületesen hosszú, izmos, napbarnított lábai vannak.

Egy forgó sárgaréz ajtón jutunk be a ragyogóan kivilágított szalonba. Amint belépünk a környék legdrágább boltjába, az eladó hátrahagy mindent és csicseregve üdvözöl minket. Amíg Hilary diszkurzusba bocsátkozik vele, én végigvezetem a tekintetem az üzlet csillogó auláján. A boldog párokról készült fényképek és a házasságról szóló idézetek kellemetlenül az arcomba csapódnak. Mintha gúnyolódnának rajtam.

„A házasságban az ellentétek szülik a harmóniát. Mert nem lehet egyetlen hangjeggyel dallamot és egyetlen színnel festményt készíteni.”

(Arsene Houssaye)

„A jó házasság kilöki magából a szerelem anyagát, s a barátság életformáját keresi. Gyöngéd társulás ez egy életre; kitartás és bizalom, érdekközösség, hasznos teendők, kölcsönös kötelességek bonyolult szövedéke.”

(Michel de Montaigne)

A szüleim szerelme és összetartása miatt mindig is másképp képzeltem el az esküvőt és a házasságot. Egy báb vagyok apám sakktábláján, ahogy mindenki más a hatalmi játékában. Tudom. Ő ilyen. Mindig is ilyen volt anya szerint, de szeret minket. Látom a tekintetében, hogyan néz anyára és rám.

– Kicsit szűkös lesz az a ruha, kedvesem – mutat rá tapintatosan a nő Hilary méreteire. – Tudom, hogy a menyasszonyok ilyenkor elfogultak, de…

Hilary nevetve vág a szavába:

– Nem én megyek férjhez, hanem ő – mutat Drakula ivadékára, vagyis rám.

Fehér bőr, fekete ruha, sápadtság, citromba harapott arckifejezés.

A nőnek, akit Maggie-nek hívnak, egy pillanatra lefagy az arcáról a mosoly. Olyan fagyos lesz a légkör, mint a szívem.

– Persze! – sikkantja zavartan, majd megköszörüli a hangszálait. – Menjünk hátra! – mutat maga mögé.

Hill átöleli a vállamat, kicsit megszorítja, majd a hajába tolja a napszemüveget.

– Bocsáss meg neki. Az a munkája, hogy eladja ezeket a majdnem manhattani lakás árú ruhákat.

Neheztelve követjük Maggie tipegő lépteit.

– Feketében nem árulnak? – kérdezem, mire Hill felnevet, az eladó hátratekint, és bosszúsan ráncolja a szemöldökét. – Vicc volt – mondom, mielőtt szívinfarktust kap tőlem.

– A pályafutásom alatt nem találkoztam még ilyen – végignéz rajtam – menyasszonnyal.

– Milyennel?

– Aki úgy gyászolja az eljövendő esküvője napját, mintha a temetése lenne.

A semmiből robban be közénk egy fiatal, fekete hajú nő. Laza és stílusos. Az arca szép és ívelt, szürke szemei ragyognak. Az alakja formás és nőies, majdnem olyan, mint Hilarynek.

– Bocsi – kér elnézést. – Kinsley Spears – nyújtja a kezét. – Hilary asszisztense.

A villámgyors bemutatkozás után azonnal témát vált.

– Mivel nem tolod be a segged az irodába ezen a héten, kénytelen voltam átvágni a fél városon, mert apád passzolta a papírokat. Azt mondta, ezt a nagykutyát rád bízza.

– Mondtam, hogy szabadságon leszek – sóhajt, és a szemét forgatja.

– Ahogy ő is. Nyakig benne van a szervezésben.

– Milyen szervezésben? – Megtorpan.

– Hát nem tudtad? A birtokon lesz a menyegző.

– Te tudtál róla? – szegezi nekem a kérdést.

– Nem. Apa azt mondta, ő intéz mindent. Egyébként ő tökéletes – mutatok Kinsleyre.

– Mihez? – Hangosan cuppant a nyalókával, amikor kihúzza az ajkai közül. A szája ragacsos nyáltól csillog. Édes, dinnyés íz terül szét a levegőben.

– Két koszorúslány – mutatom fel két ujjamat. – Hasonló a méret, és amint látom, szereted a kéket – utalok a hajára, aminek a vége kékre van festve.

– Hölgyem! – szólítják fel. – Itt tilos nyalókázni.

– Bocsánat! – A táskájából előveszi a sárga papírt, és visszacsomagolja a ragacsos édességet.

– Mindjárt idehozzuk a ruhákat, addig foglaljanak helyet. – Hamis mosollyal bök a krémszínű plüsskanapéra.

– Bocsáss meg, Lana! – Bocsánatkérően pillant rám Hilary. – Gyorsan átnézem őket, aztán a tiéd vagyok.

Enyhén bólintok, mert nem zavar, ha nem lóg állandóan úgy a nyakamban, mint egy nyaklánc.

Leülnek és heves beszélgetésbe elegyednek. Hilary szemei felizzanak, és visszavált a komoly szerepébe.

Én addig elcsatangolok és körülnézek.

Szebbnél szebb és drágábbnál drágább csipkék, selymek labirintusában bolyongok.

Nem újdonságok számomra ezek az anyagok, a családi üzlet miatt bármit megvehetnék, akár egy házat is a Holdon, de sosem csábított ez a csillogás. Anya folyamatosan alázatra tanított a gyerekkora miatt, és egyébként sem vagyok a divat megszállottja.

A szalon bemutatótermének az egyik oldala padlótól plafonig érő ablakokból áll, amelyek beengedik az aranysárga napfényt. Teszek egy hatalmas kört, végigfuttatom az ujjamat a francia építészet jellegzetes ösvényén. Aztán megakad a tekintetem a ruha alá szánt, horribilis áron kínált kiegészítőkön. A vállam felett hátrapillantok, de a lányok a munkába vesztek, ezért közelebb lépek. Még sosem viseltem efféle csábító fehérneműt, amiből ilyen erős szexuális vágy áramlik.

Nézegettem őket, elképzeltem magam benne… elképzeltem a nászéjszakát; elképzeltem, hogy egy férfi előtt állok; elképzeltem a sóvárgó, ragadozó vágyat, ami megvillan a sötét tekintetében; elképzeltem, ahogy izmos nyelvét végighúzza a fehér fogsorán, majd dús, puha ajkain.

A szám belsejébe harapok.

Szűz vagyok, de ez nem azt jelenti, hogy nem álmodoztam különféle aktusokról. Nem én választottam a Szűz Mária-szerepet, hanem a nyakamba akasztották ezt a terhet.

Mély sóhaj tör fel szorító mellkasomból, összeszorul a torkom a fájdalomtól, amikor az ujjaimat remegve végigfuttatom a törtfehér combfix-szetten.

– Ezzel akarsz elcsábítani?

Egy mély hang vádlón szegezi nekem a kérdést. Felpillantok pillanatnyi elmerengésemből és úgy húzom el a kezemet a finom anyagtól, mintha megégetett volna. Karjaimat a törzsem mellé lógatom.

Összetalálkozik a tekintetem Lexington tekintetével, amiben mintha lángolna a pokol tüze. A levegőt atomokra robbantja a jelenléte. Pattogva szikrázik körülötte a feszültség, miközben vad gyűlölet izzik a tekintetében.

Gyűlöl engem… – látom. Ott bujkál a lángoló íriszében a düh, amivel feléget és hamuvá tesz.

Lexington a lezser testtartását hátrahagyva fölém magasodik, amikor az egyik eladó mellénk lép és pezsgővel kínál minket.

Lazán, természetesen és illedelmesen viselkedik – a magatartása szöges ellentéte annak, amit valójában képvisel –, mert úgy nyúl az italért, hogy közben rólam le sem veszi a szemét. A pironkodó nő flörtölését nem fogadja, hanem egyenesen visszautasítja a belőle áradó közönnyel, ami rám is hatással van.

Apámat látom benne, aki fölöttem áll, ezért azt érzem, hogy tiszteletet kell sugároznom Lexington felé, hiába vagyok az, aki.

Ezt a keserű valóságot, ami megüli a gyomromat, most le kell nyelnem, utána kihányhatom az undoromat és a keserű epét, ami a torkomban bugyog.

Apa is ilyen hűvös, távolságtartó, félelmetes és ravasz. Az arrogáns félmosolya mögött a halál áll lesben.

Felszegem az állam és kihúzom magam. Próbálok természetesen viselkedni, lassan és egyenletesen lélegezni. Azonban a belőle áradó energia és hő össze akarja roppantani a mellkasomat.

Úgy szorítja ki belőlem a levegőt, mint egy anakonda, ámbár a köreinkben csak Kobrának hívják.

Kegyetlen tekintet, kígyószerű mozgás. Észrevehetetlenül és gyorsan csap le az áldozataira. Néha alattomosan megbújva támad, néha a legocsmányabb helyeken csúszva ered a nyomukba, és hajlamos a fogait beléjük mélyeszteni. Lexington két évvel ezelőtt úgy ölte meg az egyiküket, hogy átharapta a nyaki ütőerét.

Megissza az elegáns italt, ami nem illik hozzá, majd a poharat az ezüsttálcára rakja.

Nem tudok és nem is akarok megszólalni. Ő még úgy emlékszik rám, mint egy néma kislányra. Nem akarom lerombolni ezt a képzeletet, mert így előnyre tehetek szert ellene.

– Az esküvőn találkozunk – suttogja a fülembe.

Visszatartom a lélegzetemet, és előreszegezett tekintettel a kirakat üvegét figyelem.

Könnyek csípik a szemem, amit két pislogással eltüntetek.

Tudom, mi a kötelességem, és a gyengeség nem illik egy olyan lányhoz, amilyen én vagyok. Kimutatni pedig egyenesen halálos.

Kitágul az orrcimpám, amikor közelebb hajol hozzám. A bor összekeveredett a fűszeres arcszeszével, ami egy bűnösen kívánatos egyveleget alkot. A mellbimbóim megkeményednek, a gerincemen forró bizsergés fut végig. Az ajka… megérinti a fülemet, miközben két ujját végigfuttatja a fülem mögötti tetováláson, ami a családjaink jelképe.

Szűz vagyok, de mindig is vágytam az intimitásra. Arra, amit csak egy férfi képes megmutatni és megadni egy nőnek. Nem hibáztatom azért a testem, amiért így reagál a közelségére.

– Ez nem volt túl okos döntés.

A hangja tele van éllel és nyers veszéllyel.

Mintha az idő megállna egy pillanatra. Egy buborékban ragadunk. Ketten. Egymáshoz simulva úgy, mint régen. A szavak meggondolatlanul csúsznak ki belőlem: – Te is viseled – fordulok felé, és mélyen a szemébe nézek. A természetes fénytől olyan színű a szeme, mint a méz és a whisky egyvelege. Édes és részegítő.

Némi bosszúság és meglepettség szökött a kőből készült maszkja alá, amint meghallotta a hangomat. Keserűség, fájdalom és kín villan az íriszében, mert öt éven keresztül próbálta előcsalogatni sikertelenül.

A levegő undortól és gyűlölettől terhes, minden lélegzetvétel egy késszúrás a szívembe és a tüdőmbe.

Megfeszül az állkapcsa, majd gunyoros, gonosz mosolyt erőltet az arcára.

– Nocsak, nocsak… Svetlana Black megtanult beszélni. Milyen kár, hogy már egyáltalán nem vagyok rá kíváncsi. Bár… – Lángoló tekintetével végigméri a testemet, majd végigfuttatja izmos nyelvét a felső ajkán. – A nevemet örömmel fogom hallani a szádból, amikor újra és újra és újra megbaszlak, hercegnő.

A szavak megrepesztik a gátat. A szennyezett víz áttör, és a szívem partját mocskolja.

Remegek a dühtől és a megaláztatástól. A gyomrom görcsbe rándul Lexington érintésétől, amikor a hátam mögé lép és a mutatóujját végighúzza a gerincem vonalán. Forró lélegzete a nyakam pihéit becézgeti.

A bennem szunnyadó démon, aki régóta epekedik ez után, behódol a szörnyetegnek. A lábam földbe gyökerezik, és a vággyal kevert düh úgy folyik a véráramomban, mint a lávafolyam.

Édes borzongás fut át rajtam, amikor az ujja még lejjebb merészkedik… a fenekem vájatát simogatja.

Tudom, hogy csak szórakozik velem, ezek a lépések olyanok, akárcsak az orosz rulett: nem tudhatjuk, hogy ki kezébe kerül a fegyver, amikor elsül.

A hangomat akarja, az ellenszegülésemet, és egy hatalmas NEM-et az esküvőn. Csakhogy nem adhatom meg neki azt, amire vágyik, bármennyire is szeretném. A szüleim békéje sokkal fontosabb, mint Lexington boldogsága.

– Csinálj valamit, Lana, különben szégyenben hagyod a szüleidet. Ennek az üzletnek a mosdójában veszem el az ártatlanságodat.

Most rajtam a sor, hogy mosolyogjak. Szembefordulok vele, gúnyos mosolyra húzom a számat, és a mellem előtt összefonom a karjaimat.

– Mindketten tudjuk, hogy nincs hozzá elég bátorságod, Lexington. – Egy lépést teszek felé, a karom izmos mellkasát súrolja, ahogy nekifeszülök. Lábujjhegyre lököm magam, és a fülébe suttogok: – Talán erre szokás azt mondani, hogy sakk-matt.

Lexington elhúzódik, és szó nélkül faképnél hagy. Továbbra is mozdulatlanul állok, és nézem, ahogy beszáll az embereivel az autóba, majd elhajt.

Mintha egy üvegkalitkában lennék. Az áttörő napfény megsemmisít. Mintha a Nap képes lenne elégetni úgy, mint egy vámpírt, ami lehetetlen. De Oroszországban éltem eddig, a testem a hűvös, száraz időjáráshoz szokott. Ez pedig olyan, mint a pokol, és Lexington…

Félelmetes lett, mire felnőtt, mégis olyan finom vonásai vannak, mintha Michelangelo festette volna.

Az apja nap-csókolta bőrét, barna szemét és Herkules-erejét örökölte. Az apám tanította őt Cole-lal együtt. Tizenöt éves kora óta képezték és formálták, hogy ha eljön az idő, méltó férjem és vezetője legyen a családunknak.

Én viszont azzal, hogy apám haj- és szemszínét örököltem, megkaptam a bőre sápadtságát és anyám törékeny alkatát. Úgy nézünk ki egymás mellett, mint Hulk és egy Disney-hercegnő.

Lexington lépteiből dominancia és hatalom sugárzik. Csinos öltönybe csomagolt halálként is emlegetik, mert éppen annyit ad a kinézetére, mint a hírnevére. Mindkettőt karbantartja, és szerintem arra tette fel az életét, hogy az enyémet megkeserítse.

Minden eltűnt belőle, amit szerettem. A göndör, fekete fürtöket rövidre vágatta, pajkos tekintete acélossá vált, és lágy hangjának több éle lett, mint a konyhai késeknek.

Amikor az ölés után felüvöltött… a fiút megfertőzte a hatalom. Élvezte azt a pillanatot, amikor hivatalosan rálépett a kijelölt ösvényre. Tiszteletet parancsol a létezése.

A mi világunkban gyakran rejteget szörnyet a jóképű külső – mondta anya, amikor elmesélte, hogyan találkozott apával. Szerinte a társasági nők és az olcsó, éjjeli pillangók is csak a csinos kinézetet és a gazdagságot látják. Azonban nekünk, akik ebben élnek, mindig oda kell figyelnünk az árulkodó jelekre. Nekünk tudnunk kell, hogy az arrogáns félmosoly mögött egy ragadozó bujkál, és a hatalmuk kisugárzása nem csupán egy rosszfiús játék, hanem maga a megtestesült ígéret a szenvedésre. És ha meghúzod az oroszlán bajszát, számíthatsz arra, hogy egészben lenyel.

Maggie két segítő kíséretében megérkezik a ruhákkal. Odaszaladok Hilaryék elé, tenyerem a szám előtt, és épphogy ki tudom mondani úgy a kérdést, hogy közben nem hányom tele a szalont.

– Merre van a mosdó?

– Arra – mutat a folyosón túlra. – Az első ajtó.

Bólintok, és futok tovább.

– Terhes? – hallom Maggie sipákoló hangját.

– Csak ideges – válaszolja Hilary, aki készen áll arra, hogy megfogja a hajamat hányás közben, de majdnem az orrára csapom az ajtót.

Berohanok, és kiürítem a porcelán vécécsészébe a gyomrom keserű tartalmát.

– Jézusom, Lana! – korholom magam. – Szedd már össze magad! Ez már a második a mai napon. Mintha itt teljesen más ember lennél, mint otthon. Itt gyengének érzed magad, mintha egy láthatatlan energiavámpír szívná belőled ki mindazt, aki voltál…

Azért is engedem meg Hilarynek ezt a túlzó nyomulást, mert anya üzenete teljesen lesokkolt. A reggelim is, ami egy joghurtból és egy kifliből állt, ugyanígy végezte. Megemésztetlenül a vécében.

Ismét támadás érte őket, ezért szombatnál előbb nem tudnak iderepülni, pedig szükségem van rájuk, ahogy nekik is rám. Ebben a meseszép szalonban nézegetem a meseszép ruhákat, miközben a fronton emberek harcolnak és sebesülnek meg. Szükségük lenne a tudásomra, de Dimitrij teljesen kizárt. Tiltólistára tett. Nem veszi fel nekem a telefont, és vissza sem hív, pedig egy csomó hangüzenetet hagytam neki.

Amíg vártam Hilaryre, dühösen szétvágtam egy banánt a szikével, majd összevarrtam. És megtettem újra, mert az elsőnél remegett a kezem a dühtől, a szomorúságtól és a varrat pocsék lett. Dimitrij rosszul lenne attól, hogy milyen silány munkát végeztem…

– Meghalt! – üvöltötte állandóan, amikor elcsesztem. – Hulla! Szép halála volt a szerencsétlennek.

Leöblítem a vécét, és kibotorkálok a kézmosóhoz.

– Minden oké? – lép mellém Hilary, és gyengéden a hátamra simítja a tenyerét.

Nem akarom, hogy a maszkom, amit hosszú éveken át fejlesztettem, hirtelen szétrepedjen, és szerte oszoljon az a sok munka, amit belefektettem.

Úgy érzem, hogy egy hadsereg esett neki, és szüntelenül üti Thor kalapácsával.

Megkapaszkodom a krémszínű pultban és vizet fröcskölök az arcomba, majd kiöblítem a számat.

Hideg verejték szorítja ki belőlem az előbb érzett pokol melegét.

Muszáj valamit mondanom, mert nem akarom, hogy egy idióta picsának lássanak.

– Nyugi, ha nekem kéne hozzámennem, én is ugyanígy éreznék.

– Kins! – dorgálja Hill, mire ő megvonja a vállát és felül a mosdó szélére. A táskájából egy körömreszelőt vesz elő, amivel vadul reszelni kezdi a körmeit.

– Te is tudod, hogy az unokaöcséd egy két lábon járó nemibetegség is lehetne.

Hill felemeli a kezét, és Lexington védelmére kel.

– Tudom, hogy egy seggfej, de nem fekszik össze minden nőcskével. Megválogatja őket.

– Aha… ahogy azt a vörös némbert?

Pislogva, nagyra kerekedett szemekkel hallgatom, ahogy a vőlegényem farkáról és arról a nőről beszélnek, akibe belemártogatja. Úgy érzem, megint hánynom kell.

Lexingtonról beszélnek… arról a fiúról, aki nekem adta az első csókját!

A nevemet örömmel fogom hallani a szádból, amikor újra és újra és újra megbaszlak, hercegnő.

Nem! – Képzeletben vadul rázom a fejem, mert az a fiú meghalt az arénában. Abban a ketrecben, melynek tetején szögesdrót kunkorodott. Azon a helyen, amit erős férfiverejték és fémes ízű vér töltött meg. Kiabálás és fogadás. Törött csontok, zúzott végtagok és halál.

Legszívesebben hangosan felnyögnék, de ahelyett, hogy kimutatnám a nemtetszésemet, visszanyelem a torkomba toluló epét. Rosszabb, mint egy gyomorrontás, mert tudod, hogy annak egyszer vége lesz, ennek viszont soha.

A szívem olyan gyorsan és erőteljesen zakatol, hogy minden lélegzetvételnél összeszorul a mellkasom. Undor árad a porcikáimból, a kezem pedig úgy reszket, mint egy nyárfalevél. Elgyötört hang tör fel belőlem, mielőtt megszólalok. Azonnal abbahagyják a fecsegést, míg én a mosdókagyló szélén futkározó vízcseppeket kergetem a tekintetemmel.

– Anyáék csak az esküvőre jönnek – suttogom.

– Sajnálom, Lana. – Hill ismét a hátamra csúsztatja meleg tenyerét. Megborzongok és libabőrös leszek. Hideg verejték fedi a bőrömet. – Miért?

Felemelem a tekintetem, ami a tükörben összetalálkozik az övével.

– Ő a legjobb barátnőm a fősuli óta. Tudja, kik vagytok, nyugodtan beszélhetsz.

Felegyenesedem, így a keze lecsúszik rólam. Szembefordulok vele, csípőmet a pultnak döntöm.

– Súlyos támadás érte őket. Felrobbantották a gyémántbányát, amikor több száz ember tartózkodott odabent.

Szívem szerint felvágnám a combomat, hogy összevarrhassam a nyílt sebet. Nem ejtenék mélyet, nem véreznék el, de éreznem kell, hogy én még én vagyok, és hogy élek. Annyira hiányzik az orvoslás, hogy képes lennék mindennap felvágni valamelyik testrészemet, hogy aztán meggyógyítsam, mert az ellen tudok tenni. Azokat a sebeket meg tudom gyógyítani, viszont a szívemen keletkezett lyukat nem tudom összefoltozni. Egyre hatalmasabb, és egyre jobban vérzik.

Lexington közönye… még mindig nem tudom elhinni, de mit vártam? – dobnám a levegőbe mindkét kezem. – Mit vártam az után a tekintet után? Semmit. Pontosan ezt, és a legnagyobb baj az, hogy ez rosszabbul esett, mint egy arculcsapás. A közönye a bőrömön sistergett. A gyűlölet forró szurokba mártogatta a belsőmet, megolvasztotta a szerveimet, miközben a vágyam folyékony, meleg mézként áramlott az ereimben, egyenesen az ölembe. Olyan ostobának érzem magam.

– Hogy van a menyasszony, Miss Grant?

A kemény faajtón átszivárog Maggie sértettségtől fűtött, vékony hangja.

Hilary nem válaszol az eladónak, és nem mond nyugtató szavakat nekem sem, mert tudja, hogy a szó ezekben a helyzetekben olyan, mint egy porszem.

– Gyere, próbáljuk fel a ruhákat.

Mindenki Maggie-t követi, azonban Kins a felkaromba kapaszkodik és visszahúz.

– Igaz, hogy nem ismerjük egymást, de tudod… mi nők tartsunk össze. Ha kell egy tanú és egy alibi a bíróságon, rám számíthatsz.

Belül mosolygok, viszont a testtartásom érzéketlen. De értékelem Kins szavait, mert tudja, hogy a mi családunk sosem kerülne bíróság elé.

– Miért vagy ilyen véleménnyel Lexingtonról? Nem tetszik, mint férfi? – Óvatosan fogalmazom meg a kérdésemet, és nem nézek a szemébe. Mindvégig közömbös maradok, mert vékony jégen táncolok.

– Oh, szívem dehogynem. Lexington hű meg há. Megérne egy-két ajtócsapkodást, de mint ember, hagy némi kivetnivalót maga után.

– Ezt hogy érted? – Összeráncolt szemöldökkel rápillantok.

– Ne sértődj meg, Lana… elveim vannak, amelyekbe a hidegvérű gyilkosok nem férnek bele. De ki vagyok én, hogy a családod fölött ítélkezzem, ugye? Viszont ez nem azt jelenti, hogy nem szeretem őket. Lexingtonnal sincs világméretű problémám, csak ő, tudod… Lexington. – Megvonja a vállát, és elenged egy gyengéd félmosolyt. – Hilary szereti, én pedig szeretem Hilaryt, ezért elviselem őt, de ami a legfontosabb, az az, hogy ő is szereti Hilaryt. Gondoskodik róla, ezért nem tudom végleg kizárni a buborékomból.

Csak bólintok, és bevonszolom fáradt testemet a próbafülkébe. Levetkőzöm a két eladó előtt és hagyom, hogy felöltöztessenek. Anyának kellene itt lennie…

A kézfejemmel letörlöm a szemem sarkában összegyűlt könnycseppeket.

Ó, apa… miért akarod valóra váltani annak a naiv kislánynak az álmát?

A ruha gyönyörű, sőt inkább mesébe illő.

– Méltó egy hercegnőhöz – hallom apa tekintélyes hangját, amiből éppen annyi szeretet árad, amennyi fegyelem.

Ha itt lenne… két ujja közé csípné az államat, és megemelné. Felszegett áll, büszke testtartás, és mindenre elszánt tekintet.

– Te az én lányom vagy, Svetlana. Egy Black, egy Bratva-hercegnő.

A hosszú ujjú menyasszonyi ruha felső részét gazdagon hímzett csipkéből, és nagyon finom, áttetsző selyemből álmodták meg, ahogy sok-sok évvel ezelőtt én is. A magas derekú szoknyát – ami puha és gyengéd tapintású soft tüll – egy fehér selyemszalag választja el a csipkétől.

Az alsó rész a köldököm fölött kezdődik, majd A vonalban terebélyesedik ki, meghosszabbítva a lábaimat.

Elöl épphogy a földet súrolja, de hátul hatalmas uszály terül szét a krémszínű, ragyogó parkettán.

– Oh, Lana, gyönyörű vagy! – szólal meg könnyek között Hilary, és mindkét kezét a szája elé kapja. Pontosan ezt a reakciót vártam tőle.

Kiengedtem a hajamat, így az arcom egy kicsivel teltebbnek látszik. Fekete színe miatt harmonikus kontrasztot képez a hófehér ruhával.

A koszorúslányruhák majdnem olyanok, mint az enyém, annyi különbséggel, hogy a színük indigókék és a szoknya anyaga szatén. Egyenesen folyik végig hosszú lábukon úgy, mint egy egzotikus vízesés.

Kins felé pillantok, aki elismerően bólint egy halvány mosoly kíséretében.

– Azt mondják, a ruha teszi az embert, de ez nem igaz – csóválja a fejét. – Hé, bébi, ezt a ruhát rád öntötték. Miattad ragyog. És hordhatnád így a hajad – lép elém. – Sokkal helyesebb és barátságosabb az arcod. Ismerem a gyűlölöm a világot a benne élő összes emberrel együtt, és ha hozzám szólsz, halott ember vagy hozzáállást. De biztos te vagy az a lány? Ne maradj csak azért a maszk mögött, mert azt hiszed, hogy az megvéd Lexingtontól. A szíved így is, úgy is összetörik, és az ellen nem tehetsz semmit. Lexington egy seggfej, de egy főnyeremény is, főleg egy olyan lánynak, mint te.

– Honnan tudod, hogy össze fog törni a szívem?

– Mert ismerem, milyen keserű a viszonzatlan szerelem íze – pillant Hillre, nekem pedig látványosan tátva marad a szám. Csak akkor csukom be, amikor a szóban forgó lány odajön hozzánk. – Miután itt végeztünk, elmehetnénk ebédelni. Kilyukad a gyomrom, reggel csak egy müzliszeletet kaptam be, és szerintem Lanának is jól jönne a szénhidrát. Eseménydús és fárasztó volt ez a délelőtt.

– Lana? – pillant rám kérdőn Hill.

– Jól hangzik.

Az étel gondolatára megkordul a gyomrom, és csak akkor jövök rá, hogy milyen éhes vagyok.

Hilary ragaszkodott hozzá, hogy egy orosz étterembe menjünk. Ki akarta tölteni a tátongó lyukat a szívemben, azonban a szüleim hiányát nem enyhítette az ismerős ízvilág, hanem még nagyobbra nőtt benne a honvágy.

– A lánybúcsút is te szervezed? – érdeklődött Kins.

– Nem lesz lánybúcsú.

– Miért?

– Mert Lana nem szeretne.

– Ez komoly? – fordult felém.

– Halálosan – feleltem.

– Ne már! Menjünk el a Palace-ba.

– Az Lexington felségterülete.

– Tudod jól, hogy Lexington nem sokat tartózkodik a bárban. A legtöbbször a rejtett termekben partizik vagy morcosan a kamerákat lesi.

– Akkor sem tartom jó ötletnek.

– Ugyan, nem teszünk ezzel semmi rosszat, a családdal leszel.

– Átgondolom.

Újra és újra végigpörgetem az ebéd melletti társalgást a fejemben, mielőtt felhívom anyát.

– Szia, anya.

– Szia, édesem. Hogy vagy? Milyen volt a ruhapróba?

– Elment… örültem volna, ha mellettem vagy.

– Sajnálom, hogy a legfontosabb időkben nem lehetek melletted, de apádnak is szüksége van a támogatásomra.

– Tudom… – Hosszú és szomorú csend ékelődik be közénk. Érzem, ahogy megküzd a könnyeivel, és nem akarom, hogy szomorú legyen miattam. – Anya… – Végül én szólalok meg elsőnek. – Hilary és a barátnője el akarnak vinni magukkal egy szórakozóhelyre, ami Lexingtoné… Szerinted elmehetek velük?

Igen, lehet, hogy ciki huszonöt évesen engedélyt kérni vagy tanácsot, de nekem mindig is fontos volt a szüleim véleménye. Ha elmondanám, hogy Lexington ma hogyan viselkedett… totálisan kiborulna. Nem tudom, hogy a magam védelmében nem mondom el, amiért ragacsos nedv került a bugyimra, vagy azért, hogy a jövendőbeli férjemnek megmaradjon a farka…

Attól, hogy apa hozzáadott, nem viselné el a megalázást és a tiszteletlenséget. Azonban arra tanítottak, hogy a házasság két emberről szól, és a külvilágnak semmi köze hozzá. Ha a pár nem tudja megoldani, akkor a kívülállók sem.

Még nem vagyunk házastársak, de ez az én személyes harcom, és nem akarom, hogy apa beleszóljon. Szerintem egyedül is meg tudom védeni a becsületemet.

– Nem baj, ha egy kis időre olyan leszel és úgy viselkedsz, mint a veled egykorú lányok.

– Te sem tetted soha.

Hanyatt vágódom a matracra és élvezem, ahogy magába szippant.

– Nem. – A hangjában mosoly bujkál. – Nem vágytam rá, mert apád volt a minden.

Ahogy nekem Lexington – teszem hozzá képzeletben.

– Milyen volt? – kérdezem huncut mosollyal az arcomon.

Már ezerszer hallottam, de mindig áhítattal iszom magamba a legszebb szerelmi történetet. Mintha én egy kiszáradt földterület lennék, anya szavai pedig az esőcseppek, amelyek új életet lehelnének belém.

Anya lustán felnevet.

– Szerintem szóról szóra tudod.

– Igen, de olyan jó hallani a hangodat, amikor boldog vagy. Mesélj nekem, kérlek!

Apa sosem szerette, ha anya szomorú, és fizikai fájdalom ült ki az arcára, amikor sírni látta, ezért állandóan a kedvében járt.

Miután ismét meghallgattam a legkedvesebb altatómat és bontottuk a vonalat, az érintetlen bőröndhöz lépek. Egy mélykék koktélruhát választok, és elmosolyodom, amikor végigfuttatom rajta a tekintetem. Úgy látszik, a hosszú ujjú, csipkés felsőrész, az elválasztó selyemszalag és az A vonalú szoknya, ami most a térdem alá fog érni, a védjegyemmé válik.

A pubban biztos nem ilyen öltözéket viselnek a nők, de sosem hoznék szégyent azzal apámra, hogy túl sokat mutatok magamból más férfiaknak.

Persze ezen az estén Lexington nem tartózkodik az odújában, hanem lent ül az egyik asztalnál, drága whiskyt kortyolgat és egy festett szőke társaságát élvezi, aki hozzádörgöli a seggét az ágyékához. A vőlegényem hagyja, hogy a szemem láttára ezt tegye, miközben ő a formás combjaiba mar.

Erősen. Durván. Vágyittasan.

Azokkal az ujjakkal, amelyek délelőtt engem simogattak.

A nő az ölében vonaglik, és nem sok kell ahhoz, hogy elélvezzen Lexington játékától. A fogása fehér nyomokat hagy a napbarnított bőrön, ahogy újra és újra belemélyeszti hosszú ujjait a nyers húsba. Érzékien harapdálja a fülét, a nyelvével ízleli, miközben engem fogságban tart a tekintetével. Nehéz láncként tekeredik rám a pillantása. Fojtogat. Veszélyesen és nyersen csillog az írisze. Olyan gonosz mosolyra húzza dús ajkait, mintha egy démon szállta volna meg. Világosan kifejezi azzal az érzelmeit, hogy rám villantja hófehér agyarait. Az ittlétem meglepte, pont úgy, ahogy ő lepett ma meg engem.

A szívem nyíltan vérzik, mert a féltékenység kicsi zöld szörnye éles fogakkal marcangolja. Fizikai fájdalmat érzek a torkomban, ahogy összeszorul az undortól. De a mosolyom a fegyverem, ezért csupán egy bájos és csábító mosollyal ismerem el, hogy mekkora seggfej lett.

A lányok a hátam mögött morgolódnak – nekik is földbe gyökerezett a lábuk –, de amint Lexington lecsúsztatja az öléből a szőke szukát és elindul felénk, kettesben hagynak vele.

– Ha tudtam volna, hogy a menyasszonyom eljön, kiöltözöm – utal az elegáns ruhámra. Szavaiból mérgező gúny csöpög. A revolverben megint megforgattuk a tárat. – A délelőtti ígéretemet szeretnéd, hercegnő? – Szorosan elém áll. Izmos mellkasa a mellemnek feszül. A ruhán keresztül is képes megégetni. Lángolok a belőle áradó hőtől.

A finom, fűszeres illatától ismét ragacsos nedv csorog a bugyimba.

Felnyársal mézédes, részegítő tekintetével, miközben hatalmas, nyers erőtől dagadó testével a pulthoz szegez és eltüntet. Ezzel kimutatja a többi férfinak, hogy én már foglalt vagyok. Az övé vagyok.

A testtartása ezt az üzenetet továbbítja a külvilágnak, mert az esze ezt suttogja a fülébe, miközben a szíve fejvesztve keresi a kiutat belőle. De úgy látszik, élvezi a hatalmi játékát, amit egyedül játszik, mert egyetlen férfi sem pillantott rám azóta, amióta nyíltan kimutatta, hogy igényt tart rám. Nem szeretnének Lexington vacsorája lenni. Én viszont igen!

Falj fel, ragadj el, mocskolj be! Csinálj valamit velem… bármit. Csak ne gyűlölj engem.

Némán fohászkodom, és megpróbálok keresztülnézni rajta, de az egójának a pajzsa nem engedi, hogy semmibe vegyem a jelenlétét. A tekintete arra a gyűrűre vándorol, amit egy jégkockában küldött el nekem.