Borítószöveg

Annie 34 éves, kétszáz kilós szűz, aki reménytelen magányban tengeti napjait. Egészen addig, amíg fel nem tűnik a színen a rámenős tévés szerkesztő, Camilla, aki a bizalmába férkőzve meggyőzi, hogy vegyen részt az ország legnépszerűbb fogyókúrás valóságshow-jában. A műsorkészítők kényszerközösségébe csöppenve azonban hamar kiderül, hogy senki sem egészen azt akarja, amire szerződött: Annie csak egy barátnőt akar, az állandó pénz- és evészavarokkal küzdő műsorvezető, Johanna bármit megtenne, hogy felfigyeljenek rá, a producer, Jarmo pedig kizárólag arra koncentrál, hogy kiszabadítsa lányát iskolai bántalmazói karmaiból. Moa Herngren szatirikus, lélektani fordulatokkal teli regénye kíméletlen őszinteséggel világít rá, mi marad az emberből, ha mindenét kiszolgáltatja egy cinikus, profitorientált gépezetnek – de azt is megmutatja, hogyan lehet kiszabadulni egy olyan rendszerből, ahol a sebezhetőség merő árucikk, a siker nem több látszatnál, a lájkok és szívecskék pedig kizárólag az öncsalás eszközei.

,,Annie csak abban volt biztos, hogy már a bilin ülve is kövérnek érezte magát.

Talán ideje lenne meghalnia? De vajon elférne egy koporsóban, ha megölné magát?

Túl kövér a halálhoz. Van ilyen?"

Moa Herngren (1969) a családi drámák mestere. Forgatókönyvíróként többek közt a Patchwork család című Netflix-sorozat társszerzője, újságíróként az Elle magazin svéd kiadásának egykori főszerkesztője, íróként pedig A válás, Az anyós és Az örökség szerzőjeként ismerheti a magyar olvasó.

Fordította

Papolczy Péter

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Moa Herngren: Tjockdrottningen

Stockholm, Norstedts, 2017

Copyright © Moa Herngren 2017

Published by agreement with Salomonsson Agency

Második kiadás

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2018, 2026

Szerzőfotó © Anna-Lena Ahlström

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Borítótervező Féder Márta

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

ISBN 978-963-620-844-8

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

MÁRCIUS

Annie Ek elnézett az erkély felé, amelyen túl a panorámának ugyan csak halvány körvonalai sejlettek, de ő tudta, hogy ott rejtőzik a sötétben. Nappal az årstai park terült el előtte, és ellátott egészen Huddingéig. Imádta a kilátást: ezért még akkor is megérte a hetediken lakni, ha a tériszonya miatt soha nem merészkedett ki az erkélyre, mindig csak megállt az ajtón belül.

„Messzire elláthat ezért a pénzért.” Ezt mondta az ingatlanos, aki öt éve eladta Annie-nak a lakást, és ebben igaza is volt.

Azt viszont nem hangoztatta az ügynök, hogy éppen ez a blokk, a Sandfjärd utca és a Valla tér mellett, eltér Årsta többi részétől, mert itt feltűnően magas az erőszakos bűncselekmények száma. Csak abban a néhány évben, amióta Annie itt lakott, történt már két emberölés a házban. Ő maga soha nem tapasztalt erőszakot, leszámítva azt, amikor vérfoltok voltak a lépcsőházban egy elfajult késes verekedés után. Akkor igen kellemetlenül érintette, és felmerült benne a költözés gondolata, de a vért letörölték, aztán néhány héttel később mintha az egész ügyet törölték volna az emlékezetéből is. Mert ennek ellenére szeretett itt lakni, jóllehet a néha Kis-Ukrajnának is nevezett negyedet átjárta némi kelet-európai depi. Vagy talán pont ezért szerette. Csúnya környék volt, és itt ő is érezhette magát csúnyának, nem fájt annyira, mint amikor szép környéken járkált. A takaros negyedekben az ő csúfsága is sokkal kézzelfoghatóbbá vált. Védtelennek érezte magát. A szép utcákon legszívesebben elbújt volna. Jobban belegondolva itt is – alapvetően mégis úgy tartotta, passzol a Valla térhez. Ha van hely a világon, ahol a testének jogában áll tartózkodnia, hát ez az.

Annie legjobban mégis otthon maradni szeretett. A lakásban el tudott rejtőzni, hogy ne kelljen bujkálnia. Résnyire nyithatta az erkélyajtót, és tehetett egy nyugágyat az ajtónyílásba, így anélkül tapasztalhatta meg a kimozdulás érzetét, hogy kimozdult volna. Anélkül, hogy mások előtt kellett volna mutatkoznia. Anélkül, hogy rosszalló pillantásokat és megjegyzéseket kapott volna. Ott bikiniben is ülhetett, ha akart – de persze nem akart. Már nem bírta elviselni önmaga látványát ruha nélkül. Ez van. Már az idejét sem tudta, mikor volt rajta legutóbb fürdőruha, bikiniről nem is beszélve.

Valójában imádta a napsütést, mostanában mégis jobban szerette a telet. Az évszakot, amikor nem kell a fénytől tartania. Amikor már nem izzad a zártabb ruhák alatt, amiket azért visel, hogy takarja magát. Páncélként. Szűrőként, ami felfogja a leggonoszabb pillantások élét.

Nem is tudta eldönteni, mi a rosszabb. A pillantások vagy a megjegyzések. Amikor idegen emberek megkérdezték, hogy lehet egyáltalán valaki ennyire kövér, vigyorogva összesúgtak a közelében, hogy szalonnaszag van, vagy amikor valaki a kasszasorban rámutatott, hogy az ételtől, amit éppen vásárol, csak még jobban elhízik, és tényleg muszáj ennyi csipszet vennie? Nem tesz jót. Nem tudja, mennyire veszélyes? Meg akar halni? Tudja, mennyibe kerül a társadalom számára a betegellátása? És az ő adójukból fizessék a túlsúlya egészségügyi költségeit? Hogyan képes bevenni a GYOMRA – szó szerint –, hogy beteges testével terheli a társadalmat? Hogy lehet annyira pimasz, hogy visszataszító külsejével zavarja a bevásárlókat?

Annie persze elküldhette volna őket a pokolba, mondhatta volna, hogy elszomorító, amit mondanak, vagy hogy a nyavalyásoknak semmi közük nincs hozzá, mit eszik. Megtehette volna. De soha nem tette, soha az életben, csak némán ment tovább, a hátáról pattantak le a szavak. Utána persze fantáziált arról, mit kellett volna mondania. Ha lett volna hozzá bátorsága. Ha eszébe jutott volna a megfelelő mondat a megfelelő pillanatban, ahelyett, hogy csak próbált minél jobban összemenni, ami soha nem sikerült. Csak mielőbb el akart jönni onnan – az arca vöröslött a megaláztatástól, izzó szemét a földre szegezte. A gúnyos megjegyzéseket mindenesetre lehetett kezelni. Kimondták, konkrétak voltak, így aztán valami módon sikerült kiépíteni ellenük a védelmi rendszerét – legalábbis ezt beszélte be magának.

A néma gyűlölet azonban kivédhetetlen volt. Az undorodó pillantások. A suttogások, a vihogások, a gúnyos mosolyok, a jelentőségteljes tekintetek. Az emberek, akik nem szóltak semmit, de bámész pillantásuk mindent elárult. Akik megvetően mérték végig, amiért majdnem két ülést foglal el a buszon – na nem mintha mostanság buszozott volna. De még emlékszik, hogyan néztek rá. Akik undorodva az orruk és a szájuk elé kapták a kezüket, mintha büdös lenne.

Ezért maradt legszívesebben otthon. Nem érte meg kimenni és kitenni magát mindennek. Otthon önmaga lehetett, és amúgy sem volt nagyon miért elmennie. Mivel a legtöbb dolgot házhoz lehet rendelni – ételt, ruhát, háztartási cikkeket, bútorokat –, csak kivételes esetekben kellett kilépnie az ajtón. Így érvelt magának. De igazság szerint már nehezére is esett. Megterhelte fizikailag. Előfordult, hogy muszáj volt kimozdulnia, utána általában néhány napjába telt összeszednie magát. Visszanyernie az egyensúlyát.

Annie kapcsolgatta a tévécsatornákat, és oda-vissza váltott egy főzőműsor és egy randishow között, amiben egyedülálló apák keresték a szerelmet. Ezzel egy időben nézegette a Facebookot és az Instagramot. A mobil volt a csatornája a valósághoz, azon követte, mit csinálnak mások. Vidéken voltak, eltüzelték a száraz faleveleket. Ünnepelték a gyerekük születésnapját. Megházasodtak. Edzettek, maratont futottak. Kellemes vacsorákat költöttek el, lefotózták magukat autóban ülve, barátokkal találkoztak, sorban álltak a szupermarketben. Betaggelték a szelfiket. Lájkolták egymást, kommentálták a bejegyzéseket.

Legeslegjobb barinők!

Legmenőbb csajszik!

Legvagányabb strandcucc!

Annyira idillinek tűnt mindez a Facebookon és az Instagramon. Annie néha elhevert a kanapén, és arról fantáziált, hogy ő is közéjük tartozik. Ő is átlagember. Látta magát egy görög vagy mallorcai strandon a győzelem jelét mutatva, kisportolt testét bikinibe bújtatva, izzadtan, mégis csinosan. Gyöngyöző veríték csorog le a homlokán, ahogy a mobil lencséjébe mosolyog, miután a puha homokban futott tíz kilométert. A képleírásban elnézést kér a kép rossz minőségéért, és amiért nincs rajta smink, és csúnya, miközben tudja, hogy veszettül dögösen néz ki. És özönlöttek a kommentek. Száz lájk érkezett. Jó ég, te aztán formában vagy, csajszi! Ne már! Nem tilos ennyire jól kinézni? Nem bírom, Annie! Hogy csinálod?! Csodanő!

Vagy arról fantáziált, ahogy áll bátran, gumicsizmában egy Walpurgis-éji tűz mellett vidám, kipirult arccal. Az oldalán egy férfi, ugyanolyan hetykén, csizmában és kötött pulóverben. Aranyos szakálla van, kedves a mosolya. A neve Hans. Vagy nem is, inkább Peter. Igen, Peternek hívják. Vagy Petternek. Petter a karjában tartja a gyereküket, a kislányukat, Mimmit vagy Pollyt, igen, Pollyt. Petter karján ül a kislányuk, Polly, a háttérben lángok látszanak, és szinte hallani lehet a tűz ropogását és érezni az égő faágak illatát. Annie, Petter és Polly rémülettel vegyes elragadtatással nevetnek, amikor a tűzből egy parázs túl közel száll Annie hajához, és majdnem meggyújtja. Micsoda mázli, hogy megússza! Utána elővesznek egy termoszt, és forró kávét isznak a barátaikkal a szomszédos sorházból. Talán később még együtt is vacsoráznak. Mindenki csak úgy spontán átjön a házukba. Bolognai spagettit főznek, és rioját kínálnak hozzá gyönyörű, fújt üvegből készült dekantálóban, amit egy Järna melletti bolhapiacon találtak. De egyelőre kávéznak a tűz mellett. Hallgatják a kórust, és nézik a többi futkározó gyereket. Petter a kötött pulóverében és aranyos szakállában Annie domborodó pocakjára teszi a kezét. Az imént jelentették be a rokonoknak és ismerősöknek, hogy eggyel többen lesznek a családban.

Annie a homlokát ráncolva félbeszakította a képzelgést. Szeretett ábrándozni, de ezt már unta. Annyiszor lejátszotta a fejében, hogy már nem érte el vele ugyanazt a hatást. Le kell cserélnie. Ki kell találnia valami újat. Már kicsit kezdte is idegesíteni. Miért kéne a sorházban lakó embereknek ilyen közel menniük a tűzhöz? Ráadásul terhesen. És miért nevetett Petter azon az idétlenségen, hogy majdnem felgyulladt a haja? Ennyire kretén? Szóval, ennek az ábrándnak lejárt a szavatossága. Jobban szerette azt, amikor a strandon fut csini kis izzadsággyöngyökkel. Maraton-Annie!

Mostanában már soha nem rakott ki magáról képet. Nem passzoltak a fejében lévő ábrándokhoz. Nem akarta, hogy bármi is emlékeztesse a valóságra. Jóllehet néha bizsergett az ujja, nem szabadott elfelejtenie, hogy nem éri meg. Egy időre még le is zárta a fiókját, és nem nézte az Instagramot. De így meg túlságosan elmagányosodott. Még ha nem is vehetett részt az életben, szemmel tartotta, kukucskált a kulisszák mögül. A semminél ez is jobb volt. És az álmokat táplálni kell.

Annie felkelt a kanapéról, és kiment a Sandfjärd utcára és a parkolóra néző kis konyhába. Feltette a teavizet, kivett egy Ballerina kekszet a dobozból, és elropogtatta, míg várta, hogy felforrjon a víz. A karácsonyi csillag még ott lógott az ablakban, pedig már március eleje volt. Eltökélte, hogy április előtt mindenképpen leveszi. Nem lustaságból hagyta ott, csak idillinek érezte, ahogy a csillag kigyulladt a sötétben. Persze egyre tovább volt világos, de este hatra még mindig teljesen besötétedett odakint. A teáscsészével és a kekszesdobozzal visszament a kanapéhoz, és megint lehuppant. Kifulladt ettől a kis sétától. Jobban, mint azelőtt. Vagy nem? Felszedett volna? Nagyon régóta nem mérte már magát, de kénytelen volt vonakodva beismerni, egyes ruhái jobban szorították a megszokottnál. Legalábbis egyes napokon. Az orvosa haragudna. Annie jól tudta, mit mondana. Borzasztó veszélyes ilyen súlyban lenni, és idő előtt meg fog halni valami elhízáshoz köthető betegségben. Vajon azt hitte a doktor, hogy nincs ezzel amúgy is tisztában? Ezen valahogy mindig meglepődött. Hogy az emberek komolyan azt hitték, valami újdonsággal szolgálnak.

Nem mondja? Tényleg veszélyes 180 kilót nyomni? Ne már, komolyan?

Vagyis akár meg is betegedhetek? Még akár bele is halhatok?

Azta! Sejtelmem sem volt.

KÖSZ!

Megmentette az életemet, doki. Most azonnal fogyókúrázni kezdek!

A legutóbbi pár alkalommal már nem ment el a rendelésre, amikor hívták. A háziorvos prédikálása éppoly unalmas volt, mint az ábránd Petterről és Pollyról az örömtűznél. Úgyis mindent tudott. És ha tudott volna változtatni rajta, természetesen már megtette volna. Úgy beszéltek hozzá, mint aki meg sem próbálja. Mintha az ő súlycsoportjában gondtalanul élnék az emberek az életüket.

A sok segítőkész lélek. A sok jóakaró. Akik mind segíteni akarnak: megváltoztatni az életét. Akik diétákat javasoltak, akik felajánlották, hogy tornacipőt vesznek neki, akik el akarták őt vinni intenzív gyaloglásra. Akik felkínálkoztak személyi edzőnek, és különböző konditermek linkjeit küldték el.

Az iskolai nővér. A gondnok. Az orvos. Az anyja barátnői. A szomszéd. A kollégák. A nő a buszon. A hotdogos. Akik a legjobb szándékkal sulykolták belé, hogy bárki is legyen, bármit is tesz, nem felel meg mindaddig, amíg kövér. Senkit nem érdekelt, hogy saját választásából kövér-e vagy sem. A lényeg az volt, hogy változtatnia kell a testén, ha ezen a világon kíván élni.

Ránézett a gőzölgő csészére az égő gyertya mellett. Csodás látvány volt. Mármint teljesen objektíven nézve is. A forró gőz és a szép teáscsésze, amivel kedveskedett magának karácsonyra. Cikornyás aranyfülű, ciklámenszínű darab. Nem tudott neki ellenállni, és bár rémesen állt anyagilag, megvette. Karácsonyi ajándék még egy leszázalékolt daginak is jár, nem? Feltehetően ezzel sokan nem értenének egyet, de ő azért is kirúgott a hámból. Most mindennap abból teázott, és amikor látta az égő gyertya mellett… igazán hangulatos volt. Nyúlt a mobiljáért, elkattintott egy képet. Kritikusan szemügyre vette. Szinte tökéletes, de nem teljesen. Egy aprócska részlet elrontotta. Arrébb tette a kekszesdobozt, és új képet készített. Így. Egy kis szűrő, és tényleg hihetetlenül meghitt hatást keltett. Ez jót tesz. A teában nincs zsír, és látszott a meleg csészéből felszálló gőz a lágyan világító gyertya mellett. Szinte olyan, mintha profi csinálta volna, gondolta. Mint valami fenséges kúria hirdetése. Elszaladt vele a ló, és még mielőtt fontolóra vehette volna, feltette az idilli teás képét a Facebookra és az Instagramra.

Esti idill #AnnieKuckója #mindjarttavasz #tea #csesze #gyertya #meleg #boldogsag.

Kész. Nem számított, hányan lájkolják és hányan nem. Nem volt szüksége megerősítésre. Csak ki akarta tenni a képet. Mint sokan mások. Egy szép kép, ami feldobja a képfolyamot, és mást is felvidít. Talán egy kis változatosságot kínál a gyerekekről készült rengeteg képhez képest. Ártalmatlan fotó. Senki nem háborodhat fel vagy undorodhat valamitől, amin egyáltalán nem szerepel sem zsír, sem ő maga. Senki nem ronthat neki egy csésze teának. Most majd láthatják, hogy ő is szép életet él. Hogy ő is boldog. Legalábbis az Instagramon.

Belekortyolt a forró teába. Szinte leégette a nyelvét, ezért óvatosan fújni kezdte, hogy hűljön. Hiába ismételgette magának, hogy a kép nem számít, érezte a szorítást a gyomrában, és hirtelen éhes is volt meg nem is, pisilnie kellett meg nem is. Lázasan kinyitotta a kekszesdobozt, és öt kekszet tömött gyorsan magába. Egyiket a másik után. Gondolkodás és ízlelés nélkül táplálkozott. Megint belekortyolt a teába, aztán betermelte még, ami a dobozban volt. Utána elhatározta, hogy legalább tíz percet vár, mielőtt megnézi, kapott-e lájkot vagy megjegyzést az idilli képe. Öt perc múltán már nem bírta tovább.

A kép ott volt. Magányosan, hozzászólások nélkül. Lájkok nélkül. Természetesen. Egyre csak nőtt a gombóc a hasában. Miért kell kiírni a kép mellé, hány perce tették ki? Így teljesen nyilvánvalóvá válik, mennyire magányos. Hogy senkit nem érdekel, senki nem akar hozzászólni a képéhez. Bosszankodott magán egy sort. Megint kezdi. Kitalál valamit alaptalanul. Bebeszéli magának. Te jó ég, de hát öt perc az semmi! Talán éppen nem is fészezik vagy instázik senki. Nem várhatja el, hogy minden akkor történjen, amikor ő akarja.

Nem. Össze kell szednie magát.

Valami másra összpontosítani. Például az éhségre. Felállt a kanapéról, és elindult a konyha felé.

Johanna kemény léptekkel haladt a Birger Jarl utcán fekete Louboutin csizmájában. A szűk, viszonylag hosszú szoknya és a hallatlanul magas sarkú csizma alig tudta tartani a diktált tempót. Ha előre tudja, hogy ennyire dühös lesz, aligha ezt a cipőt választja. Sarkai kopácsoltak a járdán, és futólépésben haladt, olyan meredeken előredőlve, hogy úgy érezte, mindjárt orra bukik. Mintha az agya gyorsabban akart volna haladni, mint amire a teste képes.

El az éjjel-nappali mellett. El a parton a Drámaszínház mellett, ahol aztán felkanyarodott a Sibylle utcára, és szinte hajrázott az 5-ös számig. Már a liftben szétzilálta a premierre készült frizuráját, ahogy a felvonó falához csapdosta a fejét.

Ez az ő műsora volt. Anders megígérte. Nagyon sokszor megbeszélték, hogy ideje feljebb lépnie a ranglétrán. Hogy kapjon valami nagyobb szabású saját műsort, jobb műsorsávban. Hogy elég volt már a töltelékműsorokból, amiket senki sem vesz észre a műsorújságban, hogy nem akar többé kvótanő lenni egy férfi műsorvezető oldalán, nem akar svéd tucatemberekhez becsöngetni, hogy gratuláljon nekik a nyereményükhöz. Sokkal többre lett volna képes, és ezt Anders is tudja.

Johanna bedugta a kulcsot a zárba, becsapta maga mögött az ajtót, és letépte magáról azt az átkozott csizmát. Soha nem történne ilyen, ha férfinak születik. Soha! Most már elég! Egyre nehezebben viseli, hogy vezető pozícióban lévő férfiak kedvére tegyen; játssza a szerepet, de amióta az eszét tudja, az egyenlőtlenség teljesen áthatja a mindennapjait. Hatással volt a megítélésére – a külseje alapján beskatulyázták –, és hatással volt a fizetésére is. Ezért kapott mindig ő meg bizonyos munkákat, míg a férfi kollégák, akik vele együtt kezdtek bemondóként vagy hasonlóként, már régen beelőzték. Feladattípusban és tiszteletdíjban egyaránt. Forradalmat akart. Vagy bármit, amivel változtatni lehetne a dolgok állásán. Hitt Andersnek a legutóbbi megbeszélésükön. Mintha Anders őszintén hitt volna benne, mintha ő is azt akarta volna, hogy előrébb léphessen.

Anders azt mondta magáról, éppolyan feminista, mint Johanna. Sőt. Lándzsát tör a nők mellett a szakmában, a kamerán innen és túl.

– Előtérbe akarunk helyezni nőket, és mindenképpen ki akarjuk nevelni a saját tehetségeinket, ezt te is tudod, Johanna, csak arra várunk, hogy valami neked valót találjunk. Légy kicsit türelemmel.

Türelemmel. Évek óta vár. Töltelékműsorokat kap, meg másodhegedűse lehet egyik férfinak a másik után, hogy legyen kit megbámulniuk műsorvezetés közben. Mit értek valójában Anders szavai? Semmit. Igaz, hogy ezúttal nem egy férfi furakodott be elé, de akkor is. Az számít, hogy mit ígértek neki.

Forrt a dühtől. Legszívesebben megütött volna valakit. Vagy széttört volna valamit. Minden összeesküdött ellene. És hogy így kelljen megtudnia! A csatorna kis cukorfalatjától! A műsorvezetőtől, aki bármit megkapott, amire csak rámutatott! Bármit akart csinálni, Anders belement. Ha kitalálná, hogy fejen szeretne állni tizenöt epizódban, az is rendben lenne. Persze, Mikaela, hogyne állhatnál fejen főműsoridőben! Vagy utazz Los Angelesbe, lazulj néhány hónapot, és készíts teljesen tartalommentes műsorokat! Magától értetődik. Csak Mikaela Rydbergnek legyen jó a kedve, legyen elégedett, és akkor a csatorna is örül. Felfoghatatlan volt. Mikaela nem volt sem okosabb, sem csinosabb, mint Johanna. Ugye? Mi volt annyira különleges pont benne? Tudta, kivel kell lefeküdni, vagy mi a fenéről szól ez a történet? Mintha Mikaela mindig megvalósíthatta volna az álmait, és mások fizették meg az árát. Jó nézettséget produkált, az igaz, de csak mert Johannával ellentétben ő esélyt kapott. Johanna sokáig csak nyelt. Úgy csinált, mint akit nem érdekel. Azt gondolta, eljön az ő ideje is. De elfogyott a türelme.

Ököllel belecsapott a falba, és üvöltve engedte ki a dühét. A szomszéd azonnal visszadörömbölt. Rögtön elpirult szégyenében. Mit fognak hinni a szomszédok? Hogy zűr van vele? És ha elkezdenek sutyorogni? Nem akart problémás esetnek tűnni. Minden rendben a falnak ezen az oldalán. Ő csak egy átlagos társasházi lakó. Mindig beszállt az őszi és tavaszi udvartakarításba, csak hogy mutassa, nem tartja magát felsőbbrendűnek csak azért, mert ismert személyiség. Nem mintha bárki mutatta volna, hogy felismerte. Östermalmban az ilyesmi nem előkelő. De azért látta a pillantásaikon. Kicsit még távolságtartóbban néztek – mindent elkövettek, hogy ne derüljön ki, felismerték.

Persze tisztában volt vele, hogy nem igazi híresség. És ma este erre megint fájdalmasan emlékeztették. Legszívesebben el is felejtené, de régóta nem volt ennyire megalázó élményben része. A rendezvényszervező asszisztense nem ismerte fel, amikor a hírességeknek kigördített vörös szőnyegen állt sorban, a fotósoknál. Az asszisztens megkérte, hogy álljon ki a sorból, és egy másik úton menjen be. Ott, ahol nincs vörös szőnyeg. Az ajtón, amin azok közlekednek, akik eljöttek a premierre, de nem hírességek, nem várják őket vakuvillogások és kíváncsi kérdések a pletykalapok riportereitől. Mindenki hazudik, aki azt állítja, hogy fárasztó ez a vörös szőnyeg. Az a fárasztó, ha az embernek nincs helye a vörös szőnyegen. Ha nem ismerik fel. Johanna kénytelen volt elmondani, ki ő, melyik csatornánál dolgozik, az asszisztens csak utána engedte tovább. Ráadásul az egyik fotós még le is tolta: azt mondta, eltakarja az „igazi” hírességeket, amikor próbálta őket lekapni. Az A-listásokat. Johanna még nem szerepelt a listán, és nagyon tartott tőle, hogy soha nem is fog.

Próbálta lerázni magáról a dühöt, de egyre csak ette a méreg. Sokat tűrt, elfogadta, hogy nem ugyanabban a ligában játszik, mint egyesek. Megértette, hogy ez így működik. Újra meg újra meg újra. Mint ma este, amikor kénytelen volt egy kis könyökléssel kikövetelni az őt megillető helyet. De ez a műsor más lapra tartozik. Hiszen Johanna fedezte fel ezt a formátumot, ő mesélt róla Andersnek meg a műsorkészítőknek, akik mind teljesen belelkesültek.

Na jó, ha nagyon szőrszálhasogatóak akarunk lenni, akkor valójában Jesper járt Londonban Lukasszal, és ő adta le neki a drótot. De hát ezt Anders nem tudhatta.

– Ez kell nekünk! – kiáltotta Anders, és feltette reménytelenül divatjamúlt cowboycsizmáját az íróasztalra, füttyentett, tapsolt.

A teljes műsorszerkesztőséget behívta, és mind ugyanezt mondta. Tökéletes lesz a csatorna számára. Pontosan ezt keresték. Johanna rengeteg dicséretet kapott, és Anders akkor és ott azt mondta, hogy ezt a műsort szinte rá szabták.

Mire ez a szemét ribanc megjelent a premieren a Rigolettóban, és a fotósok meg a riporterek a tenyeréből ettek. Míg Johannának be kellett furakodnia. Ennyi év után kiállni a jogaiért. Elmebaj. Elege volt. Tényleg elege volt abból, hogy mások árnyékában éljen. Hogy mindenki megelőzze. Hogy gyengébb műsorvezetőnek tartsák, és legjobb esetben is azokat a sajtószerepléseket kapja meg, amiket Mikaela Rydberg nem kért. Pletykalapok. Kutyás magazinok. Főzős újságok. Johanna persze büszkén tett eleget az ilyen felkéréseknek. Sok emberhez eljutottak ezek a lapok, a néphez szóltak. Nem lett volna kifogása az ellen, hogy a nép hercegnője legyen. Ha ettől az lett volna – de kész szerencsének számított, ha egyáltalán nyúlfarknyi hír lett belőle. És legbelül mardosta a vágy, hogy olyan sajtószereplései legyenek, mint Mikaelának. Egy nagy női magazin címlapján szeretett volna szerepelni. Mikaela több vasat tartott a tűzben egyszerre.

Bement a hálószobába, és kibújt a fényes, kobaltkék Joseph selyemruhából, amit még évekkel korábban kapott Jespertől, miután összeházasodtak. Tényleg csoda szép ruha volt. Időtlen, és a minőségének köszönhetően még mindig újnak hatott. Megszagolgatta, átvizsgálta. Többször, hogy biztosan ne kerülje el semmi a figyelmét. Nem, rendben volt. Nem voltak rajta új foltok. Elég lesz kilógatni az erkélyre az éjjel, hadd szellőzzön, és akkor nem kell tisztíttatni. Még mindig jó volt rá a ruha, szinte lötyögött is kicsit a fenekén. Többet kellene ennie, de ez mintha csak akkor jutna eszébe, ha Lukas éppen nála van, azonkívül kell a pénz Lukas etetésére is. És a ruháira. És a cipőire. Edzőcipőire. Számítógépes játékaira. Meg amire még vágyik. Jóllehet majdnem mindig Jesper fizetett, a hiányérzete soha nem hagyta el Johannát. Félt, hogy nem lesz elég. A pénz.

Mi lenne, ha tudnák. A nézők, az újságírók, a tévések, a rajongók. Hogy létminimumon él. Hogy a ruhák, cipők és tökéletes frizurák drága máza valami olyan borzalmat rejt, amit szinte magának sem mer beismerni.

Nyilván ezért is volt olyan fontos ez a műsor. Ez hozta volna meg számára az áttörést műsorvezetőként. Rendbe jöttek volna a pénzügyei. Ez hozta volna el az életet, amit megérdemelt. Amit Lukas megérdemelt. Olyan témákkal dolgozhatott volna, amilyenekkel ő maga akart. Több lett volna egy arcnál, hatással lett volna másokra. Olyan műsort akart csinálni, olyan tartalmat akart előállítani, ami ugyan szórakoztat, de fontos dologban gyökerezik. Azt akarta, hogy a nézőknek legyen min elgondolkodniuk.

Ha Andersnek azt mondta volna, népművelés, a férfi hangosan felröhög. Ezért aztán nem mondta. Várt, hogy eljöjjön az ő ideje, remélte, hogy majd többre tartják. Szakmai hitelt akart.

Kiment a konyhába. Fájt a hasa. Kinyitotta a hűtőt. Egy tubus kaviár, egy doboz vajkrém és néhány bizonytalan tartalmú befőttesüveg. Visszacsukta az ajtót, és inkább egy doboz cigarettát vett elő a kamrából. Résnyire kinyitotta a konyhaablakot, rágyújtott, és mélyen leszívta a füstöt.

Bármi lehetett volna belőle, a rohadt életbe. Okos nő, talán más pályát kellett volna választania, de ezzel már elkésett. Rákapott ennek az ízére. Készséggel beismerte. Élvezte a visszajelzéseket. Szomjazta a további visszajelzéseket. És most olyan közel volt. Karnyújtásnyira.

Anders megígérte. Erre Mikaela beállít arra a kurva premierre, és tönkreteszi az életét. És még volt képe megköszönni Johannának, hogy rátalált neki erre a műsorra.

– Ez valami zseniális, imádom! Lángelme vagy, Johanna! Ha lenne egy csepp eszük, alkalmaznának a műsorkészítésen.

A végső döfés. Mikaela Rydberg ezzel azt vetette fel, hogy Johannának a kamerák mögött kellene állnia. Nem mintha nem élvezte volna a munkát a kamera előtt és mögött egyaránt – csak Mikaela annak teljes tudatában mondta mindezt, hogy egészen más súlycsoportban játszanak. A közönség számára és a tévénél egyaránt. És még így sem tudta kihagyni, hogy szekírozza. Előbb ellopja a műsorát, aztán még meg is alázza. Vagy ez már túlérzékenység?

Jesper mondta rá mindig, hogy túlérzékeny. Hogy kidugott csáppal jár-kel, és nem alkalmas a tévés munkára. Feltehetően könnyebb annak, akit keményebb anyagból gyúrtak. De kiállni az igazáért. Ebben sokat fejlődött. Elővette a mobilját.

– Bergström! – Anders mindig beleüvöltötte a családnevét a telefonba, amikor felvette, hogy rögtön tisztázza a hatalmi pozíciókat.

– Broman.

Anders Bergström programigazgató azonnal hangnemet váltott.

– Szia, szépségem! Éppen rád gondoltam. Mizu, mi újság?

– Nemrég találkoztam Mikaela Rydberggel a Rigolettóban.

– Jó a film?

– Eljöttem.

– Hopsza, ilyen rossz? De kár.

– Azt mondta, lesz egy Hírvadászat című műsora. Kissé meglepett, mivel azt hittem, megegyeztünk, hogy én kapom meg a formátumot, amit én találtam, és amit te nekem ígértél.

Anders Bergström ismét hangnemet váltott: ezúttal kissé kioktatóra vette.

– Megértem, hogy a sajátodénak érezted, de régóta ismertük és szemmel tartottuk ezt a formátumot. De tökéletes volt a terepszemléd, és most teljesen jó hozzá az időzítés.

– Megígérted, Anders.

– Nem tudok odaígérni műsorokat senkinek, ezzel nyilván te is tisztában vagy. Nem így működik.

Johanna eddig is reszkető keze remegni kezdett a dühtől. Úgy érezte, mindjárt felrobban. Ez az egész kamu volt, és ezt Anders is tudta. Ő talált rá a Hírvadászatra, de azt is tudta, hogy hiába kényszerítené Anderst ennek a beismerésére, nem vezetne sehova.

– De hiszen azt mondtad, hogy ezt a műsort rám szabták – mondta inkább.

– Nem, azt mondtam, hogy majd megnézzük, és megnéztük. Minden azon múlik, hogy a neked való műsort kapd meg. Ha túl gyorsan rohan az ember előre, kockára teheti mindazt, amit felépítettünk.

– Ez nekem való.

– Talán, de a reklámidőt is el kell adnunk. A Hírvadászatnak egy hiteles, ugyanakkor népszerű műsorvezetőre van szüksége, ha be akarunk vonzani egymillió nézőt, és hozni akarjuk a nézettséget.

– Hogyan bizonyítsak, ha nem kapok esélyt?

– Ezért kell szép nyugodtan haladnunk, hogy a megfelelő módon gereblyézzük el neked a pályát. Te is sorra kerülsz. Idő kérdése.

Johanna annyira fel volt dúlva, hogy egyetlen szót nem tudott kinyögni a mondandójából. Például, hogy Anders egy hazug disznó, aki megszegi az ígéreteit. Azt kívánta, bárcsak fenyegetőzhetne valamivel. Mondjuk, hogy más csatornák sorban állnak érte, vagy nem hajlandó semmi mást elvállalni, de Anders nyilván tudta, hogy nincs abban a helyzetben. Szüksége volt a pénzre. Szüksége volt Anders Bergströmre.

– Azonkívül van valamink a számodra is, aranyom. Nagyon súlyos meló, ezt jobb, ha tudod, és egész héten erről vitáztunk, de lobbiztam érted, és mondtam, hogy menni fog neked. Ne okozz csalódást, kérlek.

– Oké… mi az?

Johanna próbálta összeszedni magát, és legalább egy csipetnyi lelkesedést vinni a hangjába. Nehezen ment. A Hírvadászat az ő műsora volt. Hírek, ismeretek és szórakoztatás tökéletes keveréke, ami sem a publikumot nem nézte hülyének, sem a tévésekből nem csinált bohócot. Hetekig, sőt hónapokig reménykedett benne, és most, amikor végre kiderült, hogy a csatorna belevág a műsorba, más műsorvezető mellett döntöttek. Nem volt képes annyiban hagyni.

– Új projekt, főműsoridő, este nyolc. Mit szólsz?

Johanna arca felderült. Miről beszél ez?

– A csatorna új egészségügyi műsora, zászlóshajó lesz, elég nagy a tét. Tökéletes leszel benne, tudom.

Johanna haragja meglepődöttségbe csapott át.

Sőt furcsa módon, egyenesen örömbe. Szóval kap egy saját műsort. Na jó, nem az álomműsort, és nem valami nagy hétvégi durranást, de zászlóshajót főműsoridőben, azért az sem rossz.

– A Channel 4-en dübörgött, mint a gőzmozdony, páratlan közönségsikerrel ment. Dagadékok megváltoztatják az életmódjukat, és bombázóként jönnek ki a túlvégen.

– Fogyókúrás műsor? Ez tényleg nekem való?

A lelkesedése elpárolgott. Naná, hogy volt valami bibi. Fogyókúrás műsor, amihez a jó nevű műsorvezetők bottal sem nyúlnának.

– Nem, nem, ez nem fogyókúrás műsor. Inkább amolyan népnevelés. A svédek egyre kövérebbek, az elhízás népbetegség. Ez óriási lehetőség neked, Johanna, hogy tégy valami fontosat a nézőknek, közben pedig széles tömeget érj el. Főműsoridőben szólíthatod meg a nagyközönséget.

– Igen, ja, talán nem is hangzik rosszul – mondta Johanna tétován.

– Talán? – Anders Bergströmnek sértettség volt a hangjában. – Güriztem, mint állat, hogy kapj egy ilyen lehetőséget! De persze ha nem kéred, akad más érdeklődő. Nem gond.

– Nem, persze hogy kérem. Csak kicsit meglepett.

– Jól van. Akkor összehozlak a produkciós céggel. Jarmo van benne a Bandoolában.

– Jarmo Fäldt?

– Megmondtam. Nagy durranás. Most már itt szétszednek, de majd beszélünk.

Anders Bergström már le is tette, Johanna pedig csak ült a telefonnal a kezében. Meglátta a tükörképét a konyhaablakban. Megviseltnek tűnt. Kihúzott egy újabb cigarettát a dobozból, pedig nem is kívánta különösebben. Miért nem vidámabb? Az imént kapta meg az első igazán nagy műsorát. Nem pont olyat, amilyenről álmodott. Nem azt, amelyiket szerette volna. De akkor is. Egy lépés jó irányba. Afelé, amit csinálni szeretne. A szabadság felé. A szégyentől távolodva.

Annie-ban felmerült, hogy eltávolítja a teás idillről készített képet. Akkor viszont nyilvánvaló lesz, hogy azért törölte, mert senki nem szólt hozzá. Még nagyobb lenne a vereség, ha ez egyáltalán lehetséges. Latolgatta, pró és kontra. Mi lenne rosszabb? Ötpercenként megnézni, kapott-e lájkokat, vagy levenni a képet, és hivatalosan is beismerni a kudarcot? Mintha rajta kívül ez bárkit is érdekelne. Újra és újra elolvasta a szöveget. A hashtagek – Annie kuckója, idill, boldogság – kínosan bámultak rá vissza. Először jónak tűnt, most meg mintha ez lett volna a világ legcikibb posztja. Hogy tudott ekkora baromságokat írni? Annie kuckója. Mikor hívta egyáltalán az årstai lakását Annie kuckójának? Nyilván látta vagy hallotta valahol, és megragadt benne.

Bármit is csinált, esetlen baklövés lett belőle. Mintha a teste elátkozta volna minden tettét és mondatát. Minden síkon. Nem tudott úgy találkozni emberekkel, hogy ne mondjon valami hülyeséget. A randizásról nem is beszélve. Ilyet amúgy is csak képzeletben tett. Annie 34 éves volt, szűz, még életében nem csókolták meg. Negyedikben kapott az arcára egy puszit Daniel Stenvalltól. Így utólag azt gyanította, valaki kényszeríthette rá, de akkor azt hitte, tetszik a fiúnak. Ezek után Annie egészen nyolcadikig szerelmes volt Danielbe. Ő viszont levegőnek nézte. Legalábbis hetedikig, amikor az egész osztály előtt undorítónak nevezte, és azt mondta neki, ne koslasson utána. Annie természetesen soha nem koslatott Daniel Stenvall után. Soha nem lett volna hozzá bátorsága. Nézni persze nézte őt, még ha a fiú iránti tiszteletből próbálta is megállni, és csak lopva kukucskált, amikor azt hitte, senki nem látja. De mindenki tudta. Mindenki jót derült azon, hogy a legkövérebb lány az osztályban, az iskolában, talán egész Stockholmban, vagy – miért is ne – egész Svédországban azt hiszi, esélye lehet az osztály leghelyesebb srácánál. Miután Daniel Stenvall rárivallt, hogy dagadt hányadék, Annie végleg kerülte az ellenkező nemet.

Hiszen értette ő, hogy terhére lehet a fiúknak. Na meg nyilván nagyon kínos is nekik. Azt még ő is ki tudta okoskodni a kis hájfejével, hogy nincs senki, aki valaha érdeklődne iránta.

Ezt te is tudod, te hájas hülye gyerek.

Te féleszű.

Hogy a fenébe lehetsz ennyire visszataszító?

Ilyeneket mondott magának fennhangon. Hogy büntesse magát. A kajáért. Az édességekért. A csipszért és a sütikért. Az üdítőkért. Az egész létéért. Ha csak kicsit bátrabb, már rég végzett volna magával.

Nincs már senki, aki szomorkodna, ha eltűnne a világból. Az anyja meghalt, az apjáról évek óta nem tudott semmit. És ha az apja minden várakozással ellentétben rááldozna egy estét, amit nem az új családjával tölt, és találkozni akarna vele, ő akkor sem szeretne találkozni az apjával. Nem azért, mert ne vágyott volna rá, hanem mert túlságosan fájdalmas lett volna. Túl kínos. Nem akarta a döbbenetet észrevenni az apja szemében, amikor meglátja, micsoda bányarém lett a lányából. Őrizze csak meg az emlékeiben úgy, ahogy tizenévesen nézett ki, amikor még száz kiló alatt volt.

Volt egy fényképe, a kevés közös képük egyike. Annie a hintában, az apja pedig löki. Nem lehetett több négy-öt évesnél. Ha lehunyta a szemét, látta maga előtt, ahogy az apja felkapja őt, és beülteti a hintába.

– Annie Elvira, repülj, repülj, repülj kis baletthercegnőm.

Annie magasra lendült, az apja egyre gyorsabban lökte, míg Annie már sikított a gyomrában érzett bizsergéstől, és ki akart szállni. Az apja Elvirának hívta, a baletthercegnőnek, mert Annie kiskorában szeretett táncolni, és arról álmodott, hogy igazi balerina lesz. A Ballerina keksz akkor még nem lépett be az életébe.

Annie Elvira, balett-exhercegnő.

Az apja találta ki, hogy legyen Elvira a második keresztneve. Egyszer elmesélte neki Elvira Madigan nagyon szomorú történetét, és Annie sírt, erre jól emlékszik. Nem akart meghalni, mint a kötéltáncosnő. Szerelmes akart lenni, meg akarta élni az egetrengető szerelmet, de meghalni nem akart. És az apja biztosította, hogy nem is fog. Gyönyörű baletthercegnő lesz belőle, és talál magának egy szép herceget. Mekkorát csalódhatott aztán! Amikor a kislány egyre csak dagadt, és a baletthercegnőt elnyelte egy nagy zsírgömböc. Vajon ezért nem akarta már látni a lányát? Meg azért, mert az új lányai olyanok lettek, amilyennek Annie-t szerette volna látni – igazi hercegnők?

Az a furcsa ebben a képben, amin kiskorában a hintán ül, hogy normálisnak látja magát rajta. Mármint nem kövérnek. De emlékszik, hogy már akkor is kövér volt. Hogy az anyja és az apja szekálta őt az evéssel. Azt mondták, meghízik, ha ennyit eszik. Tényleg sokat evett? Próbál visszaemlékezni. Emlékkép. Ül a bilin a fürdőszobában, mert fél a rendes vécétől. Ijesztőnek tartja. Kibújhatnak belőle szörnyek, hogy a fenekébe harapjanak. Vagy kígyók. Annie anyja egyszer felolvasott egy újságcikket egy házban élő kígyóról, ami megszökött, és aztán a vécéből bukkant elő. Ez Annie-val is megeshet.

Az ajtó zárva van. Annie lenéz a hasára. Behúzza. Redőt vet, amitől kövérnek tűnik. Vagy csak a bőre bő egy kicsit? Rendes babahas? Az icipici Annie körülnéz a fürdőszobában, hátha talál valamit, amivel lenyesheti a hurkát. Talán egy ollót. Szívesen levágná, de nem lát ollót.

Már akkor is kövér volt? Vagy csak babaháj volt rajta? Csak abban volt biztos, hogy már a bilin ülve is kövérnek érezte magát.

Talán ideje lenne meghalnia? Mint Elvira Madigannek. De vajon elférne egy koporsóban, ha megölné magát?

Túl kövér a halálhoz. Van ilyen?

Éppen megint a konyhába tartott az est második Ballerina kekszesdobozáért, amikor egyszer csak pittyent a telefonja. Megtorpant. Érezte, ahogy a torkában dobog a szíve. Legbelül tudta, hogy valami reklámot kapott. Annyiszor átélte már ezt. Örült, hogy biztos sms jött, ami alig fordult elő, aztán a következő pillanatban kiderült, hogy csak a gyógyszertár vagy valami műszaki bolt küld reklámokat.

Kedves Ügyfelünk!

A Tekidiszkont rendkívül alacsony árakkal várja.

30% kedvezmény bizonyos árucikkekre.

Jöjjön el a hétvégén!

Üdvözlettel, Tekidiszkont

Minden alkalommal ugyanolyan lehangoló volt. A reményteljes várakozás után az arcába nevető valóság.

A kanapéhoz ment, ami mellett a dohányzóasztalon ott hevert a mobilja világító kijelzővel. Mintha a Facebook-ikon látszana, nem? Mintha valaki hozzászólást írt volna, nem?

Kérlek, kérlek, gondolta Annie, ha van Isten, tehetne róla, hogy ne valami szemétség legyen a Facebookon. Hogy ne kevés „barátai” egyike írjon valami aljasságot. Ami ránézésre kedvesnek tűnhet, de valójában egy döfés. Egy marás. Amiből Annie megérti végre, hogy semmi keresnivalója itt.

Annie ránézett a kijelzőre. Nem hozzászólás volt. Hanem üzenet. Facebook-üzenet valakitől, akiről még soha nem hallott. Ismeretlen név. Aki akart tőle, Annie Elvira Ektől valamit.

Lélegzet-visszafojtva hívta elő az üzenetet.

Helló Annie!

A nevem Camilla Willdow, és a stockholmi Bandoola produkciós irodában vagyok szerkesztő. Éppen egy izgalmas műsoron dolgozunk egy nagy tévécsatorna számára, ami az egészségről fog szólni, és arról, hogyan tud az ember javítani a közérzetén és az életmódján. Ismerősök mondták, hogy te esetleg szívesen részt vennél egy ilyen tévéműsorban. Óriási lenne, ha beszélhetnénk!

Jelentkezz, és akkor mesélek még!

Baráti üdvözlettel

Camilla

Muszáj volt újra meg újra elolvasni az üzenetet. Ez valami rossz vicc? Milyen ismerősök? Ő nem ismert senkit, aki produkciós irodában dolgozik.

Vagyis valaki mesélt róla valakinek, aki mesélt róla valaki másnak. Valamelyik szomszéd lett volna? Valaki, aki látta őt a városban? A postás? Egy régi szekálója az iskolából?

Egy gonosz hozzászólás ezerszer jobb lett volna. Camilla Willdow üzenete tolakodásnak tűnt. Annie azt sem tudta, kicsoda. Valaki, aki a távolból kineveti őt.

Kalapáló szívvel válaszolt az üzenetre. Csak annyit akart, hogy ez az egész azonnal szűnjön meg.

Köszönöm, nem.