William Deresiewicz

Birkaiskola

Az amerikai elit félrenevelése
és a tartalmas élethez vezető út

Budapest, 2024

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
William Deresiewicz: Excellent Sheep. The Miseducation of the American Elite and the Way to a Meaningful Life
Copyright © 2014 by William Deresiewicz
All Rights Reserved
Authorised translation from the English language edition published by Free Press, a Division of Simon and Schuster, Inc.

Magyar kiadás:
William Deresiewicz: Birkaiskola. Az amerikai elit félrenevelése és a tartalmas élethez vezető út
Copyright © Péterfy Orsolya, 2024
Copyright © MCC Press Kft., 2024

Fordította: Péterfy Orsolya
Nyelvi lektor: Beke Ádám
Szakmai lektor: Kasza Georgina

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás
jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-963-644-050-3 (print)
ISBN 978-963-644-061-9 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mariska Borbála
Szerkesztés: C. Vladár Zsuzsa
Korrektúra: Király Ildikó
Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

1. rész
Birkák

1. A hallgatók

2. Történeti előzmények

3. A képzés

4. Az intézmények

2. rész
Önkép

5. Mire való az egyetem?

6. Az élet felfedezése

7. Vezetés

3. rész
Iskolák

8. A Great Books program

9. Szellemi vezetők

10. Útmutató a felsőoktatási rangsorokhoz

4. rész
Társadalom

11. Üdv a klubban!

12. Az örökölt meritokrácia feladása

A diákjaimnak és mint mindig, Jillnek

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv igazi közös erőfeszítés. Ahhoz, hogy köszönetet mondjak mindazoknak, akik már azelőtt segítettek nekem ebben a projektben, hogy az egyáltalán projekt lett volna, fel kellene sorolnom mindenkit, aki reagált valamelyik cikkemre, kérdést tett fel egy egyetemi rendezvényen, vagy részt vett bármelyik vendégelőadásomon – nem is beszélve mindazokról, akiket professzorként tanítottam. Remélem, hogy ez a könyv önmagában is egyfajta köszönetnyilvánítás.

Legnagyobb hálámat annak a sok volt diáknak szeretném kifejezni, akik az évek során megosztották meglátásaikat és tapasztalataikat, különösen Laura Zaxnak, Ed Goode-nak, Su Ching Teh-nek, Nikki Greenwoodnak, Alex Milsomnak, Matt Strothernek, Joanna Neborsky-nak, Krista Deitemeyernek, Aaron Thiernek, Chiara Scullynak, Amy Fishnek, Nicole Allannek, Mariangela Cremának, Alex Schwartznak, Rachel Mannheimernek, David Gorinnak, Curt Ellis-nek, Molly Worthennek, Kate Riley-nak, Blake Charltonnak, Emma Vawternek, Adrian Quinlannek, Benita Singhnek, Maria Richardsonnak, Jasper Sherman-Pressernek, John McEachinnek, Presca Ahnnak, David Busisnak, Jinan Joudeh-nak, Al Kegelnek, Maria Spiegelnek, Chrissie Schmidtnek, Catherine Killingsworthnek és Sabrina Silvernek. Köszönet továbbá Mattnek, Helen Rittlemeyernek és Ben Orlinnak, hogy engedélyezték, hogy idézhessek a kiadatlan esszéikből.

Hálás köszönet azoknak a barátoknak és volt kollégáknak, akikkel ezeket a kérdéseket megvitattuk, külön kiemelve Blakey Vermeule, Sarah Mahurin, Ravit Reichman, Wes Davis, Pericles Lewis, Barry McCrea, Priscilla Gilman, Kimberly Jannarone és Donald Brown nevét. További értékes beszélgetéseket folytattunk többek között Tammy Kimmel, Rob Reichhel, Mark Edmundsonnal, Lloyd Thackerrel, Lara Galinskyval, Gloria Kweskinnel, Becko Copenhaverrel, Kathy Kirshenbaummal, Amy Whitakerrel, Caroline Kahnnal, Peter Chemeryvel, Jonathan Weilerrel, Daniel Schwartz-cal, Frances Bronettel, William Tresederrel, Ronald Newburgh-gel, Josipa Roksával, Dan Chazannal, Stephen Bergmannal, Yong Zhaóval, Herman D’Hooge-gal és Michael Koehnnel. A kutatási segítségért köszönet Terri Lobdellnek, James Axtellnek, Roger Geigernek, Gurumurthy Neelakantannak, D. Parthasarathynak, Sean F. Reardonnak, Dorothe J. Bachnak, Chris Millernek, Gong Szetónak és a rendkívül nagylelkű Andrew Delbancónak.

Külön köszönet jár mindazoknak, akik lehetővé tették az egyetemi és egyéb megjelenéseimet, köztük Lily Janiaknak (Yale St. Anthony Hall); Lois Beckettnek és Elsa Kimnek (Harvard Humanities Center diákbizottsága); Jefferson Cowie-nak (Cornell); Scott Krawczyk ezredesnek, Karin Roffmannak és Elizabeth Sametnek (West Point); Blakey Vermeule-nak és Jennifer Summitnak (Stanford); Julius Tarantónak (Pomona College Diákszövetsége); Peter Uphamnek (Association of Boarding Schools); a McCoy Center for Ethics in Society diákjainak a Stanfordon; George Karnezisnek (Portland State); Douglass Sullivan-Gonzáleznek (Honors College of the University of Mississippi); Mary Collinsnak (Central Connecticut); David McGlynn-nek és Timothy Spurginnek (Lawrence); Logan Spanglernek (Business Ethics Society of the University of Virginia); Bryan Garstennek (Yale-NUS); Marc DeWittnek (Y Syndicate); David Schillernek és Jessica Levensteinnek (Horace Mann); Saahil Abhijit Desai-nak (Associated Students of Pomona College); Gayle Greene-nek (Scripps); Larry és Claudia Allumsnak (Dallas Institute of Humanities and Culture); valamint társaiknak, kollégáiknak és az őket segítő személyzetüknek. Külön köszönet Audrey Bilgernek és sokaknak a Claremont McKennáról, ahol tavaly ősszel véglegesítettem a kéziratot és sok gazdagító beszélgetést folytattam.

Hatalmas köszönet Robert Wilsonnak, amiért az American Scholar folyóiratban befogadta a kis esszémet, miután egy gazdag kiadvány lemondott róla, és aki azóta is közzéteszi gondolataimat, amiket ezekben a kérdésekben megfogalmazok. Köszönöm továbbá John Palattellának, hogy a Nation, valamint Evan Goldsteinnek, hogy a Chronicle of Higher Education hasábjain további lehetőségeket biztosítanak, hogy kidühönghessem magam az amerikai felsőoktatás helyzetéről. Köszönet a szerkesztőmnek, Alessandra Bastaglinak, valamint a Free Press munkatársainak, Alex Jacobsnak, Tyler Allennek és a Cheney Literary többi munkatársának, és legfőképpen hű fegyverhordozómnak és rendkívüli ügynökömnek, Elyse Cheney-nek, aki nélkül most valamelyik autópálya lehajtója mellett állnék egy „Pénzért professzori munkát vállalok” feliratú táblával a kezemben.

Legnagyobb hálám a feleségemet, Aleeza Jill Nussbaumot illeti az éleslátásáért, bölcsességéért, türelméért és gyilkos humoráért: igaz társam a beszélgetésekben és az életben. Végül köszönet mindenkinek, aki engedélyt adott arra, hogy névtelenség mellett idézzek e-mailjeiből vagy szóbeli megjegyzéseiből. Néhány részletet, a személyazonosság védelme érdekében, megváltoztattam. Az idézetekben a tipográfiai hibákat korrigáltuk, és helyenként hármaspont jelölés nélkül kiszerkesztettünk egyes mondatokat, de ügyeltünk rá, hogy azok jelentéstartalma semmiképpen se szenvedjen csorbát.

További információért és ajánlott irodalomért, kérem, látogasson el a
https://billderesiewicz.com/books/excellent-sheep/ oldalra.

Bevezetés

Ez a könyv sok szempontból egy levél a húszéves önmagamnak. Azokról a dolgokról van benne szó, amelyekről azt kívánom, bárcsak nekem is elmondta volna valaki, amikor egyetemre készültem – kezdve azzal, hogy egyáltalán mi is az egyetem értelme.

Jobban belegondolva semmiben sem különböztem a mai (vagy az akkori) gyerekektől. Úgy léptem át az egyetem küszöbét,
1
mint egy alvajáró vagy egy zombi. Semmi tartalmas nem jutott eszembe a felsőoktatásról; egyszerűen ez volt a „következő állomás”. Elment a diák a főiskolára, tanult valamit, majd az alapképzést elvégezve nyargalt is tovább a következő szakaszra, ami többnyire valamilyen posztgraduális képzést jelentett. A távolban felsejlett néhány halovány cél: státusz, vagyon, a csúcs – egyszóval, a „siker”. Az egyetemválasztásnak egyetlen célja volt, hogy felvághass vele, így értelemszerűen a lehető legnagyobb nevű felsőfokú intézménybe mentél. Hogy konkrétan milyen tudást kaphatsz ott és mi végre – hogyan segíthet abban, hogy kialakítsd a saját éned, vagy független gondolkodásra tehess szert, netán megtaláld a helyed a világban –, mindez nem számított. Ahogy a mai srácok, én is bekerültem a rendszerbe, amit mindenki magától értetődőnek vett.

1981-ben kezdtem az egyetemet. A rendszer akkoriban még viszonylag új volt, de már akkor is félreismerhetetlenül látszott a rendszerjellege, a maga szorosan összeilleszkedő darabkáival. Amikor ebben a kötetben elit oktatásról beszélek, a nagynevű intézményekre gondolok, mint a Harvard, a Stanford vagy a Williams, illetve a közvetlen második vonal egyetemeire, és beleértek mindent, ami hozzájuk vezet vagy épp belőlük következik: a magán-, illetve a jómódú állami középiskolákat; az egyre szaporodó magántanárokat és konzultánsokat, a vizsgafelkészítő tanfolyamokat és fejlesztő programokat; magát a felvételi folyamatot, amely a felnőtté válás kapujánál őrködik; a márkanévvé vált doktori iskolákat és az alapdiplomák utáni elhelyezkedési lehetőségeket; valamint azokat a többnyire felső középosztálybeli szülőket és közösségeket, akik/amelyek mindenáron e felé a gépezet felé lökdösik a gyermekeiket. Röviden: az elit oktatás teljes rendszerét.

Mit tesz ez a rendszer a gyerekekkel, és hogyan szabadulhatnak tőle? Mit tesz a társadalommal, és hogyan bonthatjuk le? Ezekre a kérdésekre keresem a választ. Volt egy kurzusom a Yale-en a barátság irodalmáról. Egy alkalommal az egyedüllét fontosságáról beszélgettünk. Felvetettem, hogy az önvizsgálat képessége alapvető feltétele annak, ha valaki gondolkodó életet akar élni, az önvizsgálat alapvető feltétele pedig a magány. A hallgatóim egy percig elgondolkodtak ezen – önvizsgálat, magány, gondolkodó élet, csupa olyan dolog, amin előtte soha nem kellett eltöprengeniük –, majd egyikükből, mintegy a felismerés jegyében, kibuggyant a kérdés: „Azt tetszik mondani, hogy mi mindnyájan valójában – igazán nagyszerű – birkák vagyunk?”

Mindnyájan? Aligha. De huszonnégy év Ivy League
2
után – a Columbián szereztem alapképzésen diplomát, majd ugyanoda jártam doktori képzésre, ebből öt éven át PhD-hallgatóként oktattam is; aztán összesen tíz Yale-en eltöltött év következett – azt kell mondanom, többé-kevésbé magam is így érzem. A rendszer okos, tehetséges és motivált hallgatókat gyárt, ez tény, ám közben ugyanezen fiatalok szoronganak, félénkek és elveszettek is, akikben nem igazán dolgozik a kíváncsiság, és a céltudatosságuk is csorbult: bezárva a kiváltságosság buborékjába, alázatosan menetelnek ugyanabba az irányba, és nagyszerűen elsajátítják a saját szakterületüket, csak éppen azt nem tudják, hogy mindezt miért teszik. 2008-ban, amikor épp elhagyni készültem az egyetemet, írtam egy esszét, amelyben felvázoltam a kritikáimat. „Az elit oktatás hátrányai” című írásom az American Scholar negyedéves irodalmi folyóiratban jelent meg. Azt gondoltam, hogy legjobb esetben is pár ezer olvasója lesz.

Ezzel szemben azonnal felrobbantotta a netet. Néhány hét alatt százezren olvasták el (a következő hónapokban és években pedig még sokszor annyian). Úgy tűnik, érzékeny pontra tapintottam. Több volt ez egy exprofesszor sirámainál. A cikk után rengeteg e-mailt kaptam, főleg aktív hallgatóktól és frissdiplomásoktól, és ezekből úgy tűnt, napjaink eminensei elégedetlenek a sorsukkal – úgy érzik, hogy a rendszer elcsalja tőlük az értelmes oktatást, olyan értékekkel mossa át a fejüket, amelyeket ugyan elutasítanának, de mégsem tudnak túllépni rajtuk, és nem adja meg nekik a jövőjük felépítéséhez szükséges eszközöket.

Azóta országszerte számtalan diákkal beszéltem személyesen a campusokon, még többekkel leveleztem, és miközben igyekeztem megválaszolni ezen fiatalok kérdéseit, én is feltettem a sajátjaimat, illetve meghallgattam a történeteiket. A folyamat maga is felért egy oktatással, ez a könyv pedig ennek a folyamatos párbeszédnek a lenyomata. Ahol lehetett, szó szerint idéztem őket, hogy jobban szemléltethessem az adott problémákat, de minden oldalon megjelenik a saját véleményem is arról, hogy mire lehet szükségük és mi foglalkoztatja őket. Sok könyv születik a felsőoktatásról, de amennyire én tudom, egyik sem szól közvetlenül a hallgatóknak – és főleg nem hallgatja meg a véleményüket.

A könyv első részében magáról a rendszerről írok – aminek a lényege, dióhéjban, hogy válaszút elé állít: tanulás vagy siker. Az oktatáson keresztül látszik az, hogy mi mentén határozza meg egy társadalom a saját értékeit: hogyan közvetíti azokat. Miközben gyakran kritikus vagyok a szelektív iskolákat megtöltő gyerekekkel, igazából azokat a felnőtteket bírálom, akik ilyenné tették őket – azaz saját magunkat. A második részben elmagyarázom, mit tehetnek a hallgatók egyénileg, hogy kimenekítsék magukat a rendszerből: mi lenne az egyetem valódi célja, hogyan kereshetnek más utakat az életben, és mit jelent valódi vezetőnek lenni. A harmadik rész kiterjeszti ezt az érvelést, részletesen bemutatja a szabad bölcsészeti oktatás célját, a humán tárgyak értékeit és az elhivatott tanárok és a kis létszámú csoportok szükségességét. Nem az a célom, hogy megmondjam a fiataloknak, melyik iskolába menjenek, hanem az, hogy rámutassak, hogy milyen célból érdemes tanulni.

A negyedik részben visszatérünk a tágabb értelemben vett társadalmi kérdéshez. A rendszer feladata, hogy kitermelje a vezető osztályt, az úgynevezett meritokráciát – azokat az embereket, akik az intézményeinket, kormányainkat, cégeinket irányítják. Hogy áll ez a küldetés? Azt hiszem, láthatjuk, hogy nem kifejezetten jól. Amit a gyerekeinkkel teszünk, azzal végső soron magunknak ártunk. Már réges-rég eljött az ideje, hogy alapjaiban újragondoljuk, megreformáljuk és megfordítsuk az elit oktatás projektjét.

Mielőtt belekezdenék, szeretném tisztázni, hogy mit is értek elit alatt. Manapság sokan a liberálisok, értelmiségiek, vagy végső soron bárki olyan ellen használják szitokszóként, akik nem értenek egyet Bill O’Reillyval, én azonban egyszerűen azokra értem, akik a társadalom felső rétegeit képviselik: legyen szó konzervatívokról, liberálisokról, üzletemberekről vagy szakemberekről, felső és felső középosztálybeliekről egyaránt – vezető pozícióban lévőkről, győztesekről, egyszóval mindenkiről, akik szelektív egyetemekre
3
jártak, és a saját érdekeiket szem előtt tartva állnak a társadalmunk élén. Ez a könyv részben erről az osztályról is szól, amelynek végre tényleg el kell tűnnie a történelem porondjáról.

1 Az amerikai felsőoktatási rendszer komplex rendszer, amelyben alapvetően három intézményi csoportot különböztethetünk meg: a felsőfokú képzést nyújtó, de nem alapképzési végzettséggel záró ún. community college-okat, az alapképzést (undergraduate) nyújtó liberal arts college-okat (szabad bölcsészeti egyetemek), valamint az alap- és graduális képzést nyújtó magán- és állami egyetemeket (private/state universities). A magyar fordítás az utolsó két intézménytípus esetében elsősorban az egyetem kifejezést alkalmazza. A könyvben a kutatóegyetem kifejezés is megjelenik, ezek az intézmények az alapkutatásokra fókuszáló, a tudományos munkát előtérbe
helyező intézmények. (A lektor)

2 Meghatározó, nagy presztízsű amerikai egyetemeket (pl. Harvard University, Princeton University) tömörítő szövetség. Gyakran hivatkoznak ezekre az intézményekre Ivy League, magyarra fordítva ún. Borostyán-ligás egyetemekként. Az angol kifejezéssel, s ez utóbbi fordítással is gyakorta találkozhatunk a magyar nyelvű publikációkban. (A lektor)

3 A könyvben gyakran előforduló kifejezés (selective universities) az egyetemek felvételi politikájára utal. Ezen intézmények szigorú jelentkezési-felvételi gyakorlatot folytatnak, a felvételi arányuk pedig nagyon alacsony (pl. e könyv szerint a Yale University esetében 10 százalék körüli). (A lektor)

1. rész

Birkák

Első fejezet

A hallgatók

Az író, James Atlas egyszerűen „szuperemberekként” hivatkozik rájuk – napjaink sztereotipikus, magas szinten teljesítő elit egyetemi hallgatóira.
4
Dupla szak, sportcsapat, hangszer, két idegen nyelv, önkéntes munka a világ egy eldugott szegletében, pár menő hobbi: egyszerűen mindent tudnak, ráadásul mindezt játszi könnyedséggel, amit leesett állal figyelnek kortársak és felnőttek egyaránt. David Brooks szerint napjaink elit diákjairól látványosan süt a „komfort, a magabiztosság és a hozzáértés”.
5
Jonathan Franzen Szabadság című regényében a jó nevű szabad bölcsészeti egyetem
6
fiataljai „derűsen magabiztosak voltak, amihez csak hozzászóltak”.
7

Így tűnnek fel lelki szemeink előtt ezek az irigyelt ifjak, akik a gondtalan gyermekkor helyébe lépő versengés éllovasaivá váltak.
8
A valóság azonban – ahogy azt az általam megismert fiatalok leveleiből, illetve a campusokon folytatott beszélgetéseinkből leszűrhettem az évek során – kifejezetten más képet mutat. Pillantsunk be a színlelt magabiztosság és kifogástalan kiegyensúlyozottság színfalai mögé, amelyet oly remekül vetítenek a kor éltanulói, és amelyek mögött gyakran a félelem, szorongás és depresszió toxikus rétegei rejlenek, némi ürességgel, céltalansággal és elszigeteltséggel vegyítve! Jól ismerjük a stresszes, túlhajszolt középiskolást; miért gondolnánk, hogy az egyetemen mindez varázsütésre eltűnik?

A bizonyítékok mindenesetre azt mutatják, hogy nem tűnik el. Egy elsőéves egyetemisták körében végzett nagyszabású felmérés nemrégiben megállapította,
9
hogy a hallgatók érzelmi állapota a kutatás huszonöt éves időszaka során most a legrosszabb. Egy másik felmérésben – amelyet az Amerikai Pszichológiai Társaság „Válság a campuson” címmel jelentetett meg
10
– az egyetemi hallgatók közel fele számolt be reménytelenségről, míg harmaduk azt állította, hogy olyan „lehangolt, hogy az elmúlt tizenkét hónap során a mindennapi élet is nehezére esett”. Az egyetemek mentálhigiénés tanácsadói alig győzik a munkát. Az 1990-es évek közepe óta egyre nagyobb arányban veszik igénybe a szolgáltatásokat,
11
és a tanácsadásban részt vevő hallgatók között háromszorosára nőtt azok száma, akik valamilyen súlyos pszichológiai problémával küzdenek – ez ma már szinte minden második hallgatóra igaz. A hallgatók mentális helyzetével foglalkozó munkacsoport összehívása kapcsán a Stanford igazgatója 2006-ban azt írta: „Egyre szembetűnőbb, hogy a hallgatók különböző gondokkal küzdenek, melyek között egyaránt helyet kapnak az önértékelési zavarok és a fejlődési zavarok, mint a depresszió, a szorongás, az étkezési zavarok, az öncsonkítás, a skizofrénia és az öngyilkos hajlamú viselkedés.”
12
Ahogy egy főiskola elnöke írta nekem: „Úgy tűnik, a fiatalok között járványként terjed a depresszió.”

A középiskolákra jellemző vészjósló helyzet az egyetemeken még rosszabb, ugyanis a fiatalok magukra maradnak, miközben egy merőben új környezetben kellene feltalálniuk magukat, és egyre nagyobb felelősség nyomja a vállukat a jövőt érintő döntéseik kapcsán, amihez gyermekként nem kapták meg a szükséges alapokat. Egyre többen használnak antidepresszánsokat vagy szorongáscsökkentő gyógyszereket (nem is beszélve az Adderallról és a többi stimuláns készítményről, amelyek segítenek elviselni a nyomást); míg mások hosszabb szünetre mennek – vagy legalábbis álmodoznak róla. „Ha valaha bekracholok – fogalmaz a Pomona College egyik hallgatója –, az biztosan az egyetemen lesz.”
13

Ez a panasz visszatérő elem a hallgatók körében. A Princeton egyik doktorandusz oktatója az alábbi esetről számolt be: „Nemrég egy alapszakos szakdolgozatot író hallgatóm elájult az irodámban, mert akkora nyomásként élte meg az egyetemi előmenetelét.” Egy Stanfordot elhagyó diák szerint „sok hallgató számára a csúcshoz vezető út azt jelenti, hogy hagyják, hogy kizsigerelje őket a rendszer. Láttam, ahogy a csoporttársaim a jó osztályzatokért és a rezümékért cserébe feláldozzák az egészségüket, a kapcsolataikat, a kísérletező szemléletüket és a hobbijaikat, pedig ezek felbecsülhetetlen értékűek egy fejlődő lélek számára.” Egy Yale-hallgató azt írta: „Egy barátom ragadta meg jól a dolgot: »Lehet, hogy nyomorultul érzem magam, de ha nem így lenne, nem a Yale-re járnék.«”

Az elszigeteltség fontos tényező. „A Yale-en az embereknek – mondja egy egykori hallgató – egyszerűen nincs idejük valódi kapcsolatokra.” Egy másik hallgató arról számolt be, hogy az egyetemen nem voltak barátai, amíg végzősként rá nem jött, hogy le kell lassítania egy kicsit, és például elmenni moziba egészen ismeretlen, új élményt adott neki. A Harvard Magazine-ban nemrégiben megjelent cikk szerint a hallgatók úgy mennek el a lakótársaik mellett, mint a hajók az éjszakában.
14
Tudják, hogyan kell csapatban dolgozni, és „értenek az emberekhez”, de ez távol áll az igaz barátságtól. A szerelmi életükhöz is hasonlóan érdekalapon közelítenek: az egyéjszakás kalandok és a barátság extrákkal típusú kapcsolatok tűzoltásra jók, míg a „pragmantikus” „egyetemi házasságok” – Ross Douthat kifejezésével élve – stabilitást és állandó partnert kínálnak, miközben mindkét fél a karrierjére koncentrál.
15
A Pennsylvaniai Egyetem egy hallgatója a The New York Times kérdésére azt felelte: „Az egyetem alatt nem tudok tartalmas párkapcsolatot kialakítani, mivel én is folyton elfoglalt vagyok, és azok sem érnek rá, akik iránt érdeklődnék.”
16

Csakhogy a mai egyetemisták kényszeres túlteljesítése – az érzés, hogy olyan tempóban kell rohanniuk, ahogy csak tudnak – nem az egyetlen tényező, amiért nem képesek a szenvedésüket enyhítő, mélyebb kapcsolatok kialakítására. A háttérben egy jóval alattomosabb jelenség húzódik: a sebezhetőség látszatának elkerülése, a félelem, hogy nehogy úgy tűnjön, hogy ők az egyetlenek, akik nem képesek kezelni a nyomást. Olyan fiatalokról van szó, akiknek eddig mindig minden tökéletesen sikerült, részben éppen azért, mert azt a magabiztosságot sugározták, hogy ez a jövőben is mindig így lesz. Az egyetemre érve azonban már nagyobb a tét, és a verseny is egyre élesebb. Mindenki úgy érzi, hogy egyedül ő szenved, ezért inkább hallgatnak, és így mindenki szenved. Szélhámosnak érzik magukat; mindenki azt hiszi, hogy a többiek mind okosabbak nála.

A stanfordi diákok a „stanfordikacsa-szindrómáról”
17
beszélnek: a felszínen nyugodtnak látszanak, miközben a mélyben őrülten lapátolnak. Nemrég az MIT egyik hallgatói oldalán jelent meg egy poszt „Összeomlás” címmel,
18
amelyben egy másodéves lány beszél a szégyenről, az értéktelenségről és a gyakran „nyomasztó magányról”. A bejegyzés vírusként terjedt, elismerést és hálát váltva ki tucatnyi másik egyetem hallgatóiból. „Köszönöm, hogy megosztottad – állt az egyik kommentben. – El sem merem mondani, hányszor tapasztaltuk már ugyanezeket az érzéseket. Köszönjük, hogy elég bátor voltál ahhoz, hogy ezt szavakba öntsd!” A Pomona College egy bizonyos rangsor szerint a „negyedik legboldogabb” amerikai felsőoktatási intézmény (jelentsen ez bármit), de a hallgatói arról számoltak be nekem, hogy ez a címke elképesztő terhet ró rájuk, amit az egyetem erőltetett csoporttevékenységei is csak növelnek: érzik a nyomást, hogy a tökéletesség látszatát vetítve kell kielégíteniük a boldogságrendőrséget.

Ezek a gyerekek nemcsak társaiktól, hanem saját maguktól is elszigetelődnek. A végtelen megfeleléskényszer, amely már az általános iskola óta kíséri minden lépésüket, és amely bejuttatta őket az áhított egyetemre – a klubok, zenekarok, projektek, csapatok, az AP-k (Advanced Placement – emelt szintű középiskolai kurzusok), az SAT-k,
19
a beáldozott esték, hétvégék és nyarak, a felkészítő tanárok, mentorok, a „vezetés” és az „önkénteskedés” – megfosztotta őket az időtől és az eszközöktől, hogy kitalálhassák, hogy mit akarnak az élettől vagy akár csak az egyetemi éveiktől. A tantervekben sohasem esik szó az életcélokról és a szenvedélyről. Amint átlépték az áhított intézmény kapuját – amire elvileg gyermek- és serdülőkoruk óta vártak, hiszen minden ebbe az irányba mutatott –, ahogy ott állnak az Amherst vagy a Dartmouth campusain, rájönnek, hogy fogalmuk sincs, mit keresnek ott, vagy mi lesz a következő lépésük.

Ahogy Lara Galinsky, a Work on Purpose (A céltudatos munka) című könyv szerzője fogalmazott, a fiatalok nem tanulták meg, hogyan fordítsanak figyelmet a hozzájuk közel álló dolgokra. „Nem mondhatod egy Yale-hallgatónak, hogy »találd meg a szenvedélyedet« – írta nekem egy volt hallgatóm. – A többségünk nem tudja, hogy ez mit jelent, és csakis a siker iránt érzünk szenvedélyt.” Harry R. Lewis, a Harvard College egykori dékánja szerint „túl sok hallgató van, aki egy-két éven át csapágyasra hajtja magát a semmiért, majd rádöbben, hogy nem tudja, mivégre gürcölt annyit”.
20
Egy Cornellen tanuló fiatal lány ekképp foglalta össze nekem az életét: „Gyűlölöm az összes kötelezettségemet, az óráimat, gyűlölök mindent, amit a középiskolában csináltam, minden bizonnyal a munkámat is gyűlölni fogom, és ez így lesz életem hátralevő részében.”

Ha a felnőttek nem látják ezt, az azért van, mert rossz irányból közelítenek. Attól még, hogy valaki kiváló (A) osztályzatot kap, nem biztos, hogy minden rendben van. „Vannak hallgatóink, akik, történjék bármi is az életükben, tudják, hogyan kell megszerezniük a jegyet – magyarázza Patricia Karlin-Neumann, a Stanford Egyetem rabbija. – Fontos, hogy lássuk a háttérben megbúvó zaklatottságukat.”
21

Ám ezek a gyerekek általában rendkívül ügyesen titkolják előlünk a problémáikat. Amíg a Yale-en tanítottam, én magam is csak ritkán láttam bele a hallgatóim boldogtalanságának mélységeibe. Csak most, amikor már nem töltök be hivatalos egyetemi pozíciót, érzik úgy néhányan, hogy megnyílhatnak előttem. Az egyik hallgatóm például, aki utólag elárulta, hogy a végzős év előtt nem voltak barátai, kifejezetten egészségesnek tűnt: vicces, barátságos és „valódi” volt, nem bántóan versengő vagy rátarti, és mindezek tetejében remekül is tanult. Egy másikuk hasonlóan kiváló és kiegyensúlyozott fiatal hölgy benyomását keltette, amennyire én láttam, ám később bevallotta, hogy boldogtalannak érezte magát az egyetemen, folyton stresszes és lehangolt volt. Mire leérettségiznek – évek alatt elsajátítják a módját, hogyan nyűgözhetik le az iskolai és magántanáraikat, nem beszélve az osztálytársaik szülei előtti smúzolásról –, az elit hallgatók megtanulják az orruknál fogva vezetni a felnőtteket. Udvariasak, kellemesek, szerények és jó megjelenésűek; a jó modorú, jól nevelt, jól kommunikáló (nem mellesleg sok esetben kiváló gyógyszereken élő) fiatalok – és készen is a boldog, egészséges és sikeres élet külcsíne.

Az is épp elég rossz lenne, ha ezeket a gyötrelmeket a valódi tanulás érdekében kellene elszenvedniük, de sajnos a rendszer ennek pont az ellenkezőjét nyújtja. A legtekintélyesebb főiskoláink és egyetemeink előszeretettel büszkélkednek a felvett hallgatók minőségével: az átlagos SAT-pontszámukkal, a középiskolai évfolyamuk legjobb 10 százalékából érkezők arányával, az egyetemi felvételi rosta kérlelhetetlen szigorával, egyszóval minden olyan statisztikával, amire a U.S. News & World Report miatt áhítattal tekintünk. És valóban tény, hogy a mai elit hallgatók, pusztán tanulmányi szempontból, tényleg hihetetlenül jól felkészültek.

Hogy is ne lennének azok, látva, hogy milyen gonddal nevelik őket, milyen alapos válogatáson és képzéseken esnek át? Az országos elitet képviselő All-America sportolók tudományos megfelelői ők, akiket egészen kis koruktól kezdve tudatosan, a legjobb szakemberek és edzők készítenek fel. Bármit kérnek tőlük, megcsinálják. Bármilyen magasra tesszük is a lécet, biztos, hogy megugorják. Egy csúcsegyetemen oktató barátom egyszer kiadta egy csoportnak, hogy tanuljanak meg harmincsornyi szöveget a 18. századi költőtől, Alexander Pope-tól. Az összes hallgató szóról szóra, az utolsó vesszőkig hibátlanul leírta a verset. A látványt, ahogy az egész csoport szorgosan körmöli a sorokat, csodának nevezte, ahhoz hasonlította, mint amikor telivérek vágtatnak körbe egy versenypályán.

A gond azzal van, hogy a hallgatók azt tanulják, hogy ennyiből áll az oktatás: csináld meg a házi feladatot, tudd a válaszokat, vizsgázz kitűnőre. A felkészülésük során senki sem magyarázta el nekik, hogy ennél fennköltebb célok is létezhetnek. Megtanulták, hogyan legyenek „hallgatók”, de azt már nem, hogyan használják az agyukat. Egy állami egyetemen tanító ismerősöm arról panaszkodott, hogy a hallgatóinak nincsenek önálló gondolataik. Erre azt feleltem neki, hogy a Yale-hallgatóknak ugyan vannak, de csak azért, mert tudják, hogy ezt is elvárják tőlük. Sok káprázatosan okos fiatalt tanítottam az Ivy League-egyetemeken – okos, értelmes, kreatív gyerekeket, akikkel öröm volt beszélgetni, és én is sokat tanultam tőlük. Mégis, a legtöbbjük megelégedett azzal, ha az oktatási rendszer által kijelölt határokon belül legelészhetett. Kevesen voltak, akik valódi szenvedélyt tápláltak egy-egy eszme iránt. Kevesen voltak, akik úgy tekintettek a felsőoktatásra, mint az intellektuális felfedezés és fejlődés egy fontos terepére, amelynek az irányát ők maguk szabják meg.

Messze nem én vagyok az egyetlen, aki ezt így látja. Egy barátom, aki az Amherstön tanít, mesélt nekem egy hallgatóról, aki segítséget kért tőle az íráshoz – de csak azért, mert felvették egy orvosi egyetemre, és úgy érezte, most már valóban tanulhat. Azt mondta neki, ha első- vagy másodéves lett volna, nem szánta volna rá az időt. Egy másik tanár barátom egy rangos szabad bölcsészeti egyetemen tanít szépművészetet. A hallgatói szívesen fogadják a kreatív kihívásokat, mondta, de csak addig, amíg ezzel megszerezhetik a hőn áhított kiváló értékelést. „Egyszerűen nem látom magam előtt, hogy egy alapképzésen tanuló Yale-hallgató egy egész hétvégén verseket olvasson az ágyában heverve, vagy a monitorra tapadjon, hogy megírja a korszakváltó iPhone-alkalmazást – mondta egy informatika tanszéken dolgozó egykori kollégám, aki a hetvenes évek végén járt egyetemre. – Pedig amikor én voltam egyetemista, akkor mindenki ilyeneket csinált; szenvedélyes csudabogarakkal volt tele a hely, de pont miattuk volt érdekes az egyetem.”

A hallgatóknak egyszerűen nincs idejük az ilyen jellegű elmélyülésre. A rendelkezésükre álló időt és energiát már nem a tudományos ismereteik bővítése emészti fel, hanem az egyre bővülő tanterven kívüli foglalkozások garmadája. Mások mellett David Brooks is szólt a késő éjszakába nyúló csoportos beszélgetések haláláról és a spontán értelmiségi viták csökkenő számáról.
22
Hasonló sérelmeket fogalmaztak meg a Brown, a Penn, a Cornell, a Pomona és a Columbia hallgatói is. „Soha nem tudtam megmagyarázni, hogy miért érzem magam sokkal »okosabbnak«, produktívabbnak, kreatívabbnak, érdekesebbnek (és ami a legfontosabb: érdeklődőbbnek) a nyári szünetek alatt, mint tanév közben” – fogalmazott levelében a Princeton egyik végzőse. Egy másik iskolában tanuló fiatal hölgy így írt nekem a Yale-en tanuló barátjáról:

Mielőtt elkezdte az egyetemi tanulmányait, ideje nagy részében olvasott és novellákat írt. Három év elteltével rossz látni, mennyire sebezhető; olyan dolgok miatt szorong, amiken az állami egyetemen tanuló barátaim lazán túllépnek – például, hogy milyen stigmával jár, ha egyedül ebédel, vagy hogy eléggé építi-e a kapcsolati hálóját. Egyedül én tudom, hogy úgy próbál olvasottnak látszani, hogy amikor hall egy könyvről, gyorsan végigfutja annak az első és utolsó fejezetét, és szinte mindig csak a kritikákat olvassa el az adott művek helyett. Nem azért csinálja ezt, mert nem érdekli, hanem azért, mert a közösség többre értékeli azt, ha tud beszélgetni az adott könyvről, mint azt, hogy valóban elolvassa.

Természetesen akadnak kivételek: a kutatók, a keresők, a gondolkodók, a „szenvedélyes csodabogarak”, egyszóval azok, akik hajlandók remeteként elvégezni a szellemi munkát, akik az árral szemben úszva próbálnak valódi oktatásban részesülni. Az egyetemi tapasztalataik alapján azonban joggal érezhetik, hogy a mai világban különcnek számítanak. Egyikük úgy fogalmaz, hogy „a Yale nem a kutató felfedezőknek való”. Valaki elmesélte, hogy a Yale-t elhagyó barátnője szerint az egyetem „megfojtja az ember lelkét”. Egy harmadik pedig azt állítja: „Nehéz úgy építgetni a saját lelked, hogy körülötted mindenki árulja a sajátját.”

A példáimban többségben vannak a Yale hallgatói, mivel a tanári pályám elsősorban ehhez az intézményhez köt, de nem szeretnék egyetlen egyetemet sem kipécézni. Sőt, ami azt illeti, szerintem joggal tartják számon az elit egyetemek egyik legjobbjaként (megkülönböztetve a szabad bölcsészeti egyetemektől), ami a kreativitást és az intellektuális függetlenség ösztönzését illeti. Az olyan közismerten a szakmai képzésre fókuszáló intézmények, mint a Penn, a Duke vagy a Washingtoni Egyetem, vagy a hírhedten értelmiségiellenes helyek, mint a Princeton vagy a Dartmouth, egyértelműen sokkal rosszabbak. És éppen ez az egészben a legfélelmetesebb. Ha a Yale az egyik legjobb, akkor nagy baj van.

Mégis, ha tanultam valamit az elmúlt években az az, hogy az elit hallgatók nem úgy érkeznek meg az egyetemre, mint egy birkanyáj vagy egy robothadsereg, amelyben csak elvétve akad egy-két forradalmár értelmiségi. A többségük valahol a két véglet között helyezkedik el: az elődeikhez hasonlóan idealisták és kíváncsiak; célt és értelmet keresnek, ahogy az előttük lévő generációk is tették, csakhogy rájuk telepszik a pszichológiai teher, amit a felvételhez vezető folyamat elkerülhetetlenül kitermel.

Allan Bloom szerint „minden oktatási rendszer egy bizonyos fajta embert kíván gyártani”.
23
Az elitté válás folyamata azt jelenti, hogy az ember megtanulja, hogy a siker fokmérői a folyamatos teljesítésben keresendők: az osztályzatokban, a vizsgaeredményekben és a trófeákban. Ezek alapján kapjuk a dicséreteket, ezekért jár a jutalmazás. A szüleink eldicsekednek, a tanáraink büszkék, a vetélytársaink irigyen figyelnek. Az út végén pedig ott vár ránk a legfőbb jutalom, amely végleg lezárja a kamaszkort, és az egész világ előtt beárazza a fiatalkori teljesítményünket: felvételt nyerünk álmaink egyetemére. Persze, ez még messze nem a vége, hiszen a játszma csak most kezdődik. Az egyetemen, természetesen, minden folytatódik tovább. Az új kulcsszavak a GPA, a Phi Beta Kappa, a Fulbright, az MCAT, a Harvard Jogi Kara, a Goldman Sachs. Nem csupán a sorsunkat jelölik, hanem a személyiségünket; és nemcsak a személyiségünket, hanem az értékeinket is. Ez vagy te, és ennyit érsz.

Az eredmény nem más, mint a kredencializmus. Az élet értelme kimerül a piros pontok gyűjtögetésében. Ebből fakad a tanterven kívüli foglalkozások lázas hajszolása, hogy a hallgató nem hajlandó csak a tudás megszerzéséért tanulni, hogy nem csinál semmi olyat, amit nem írhat be az önéletrajzába. Ez az állandó versengés forrása. (Egy stanfordi professzor szerint, ha növelni akarod a részvételt valamiben, akkor versenyeztesd meg a felvételt.) És ebből fakad az a csalásokkal teletűzdelt egyetemi versenyfutás – amelyről Douthat is ír a Harvardon töltött éveit megörökítő Privilege (Kiváltság) című könyvében –, amely során az intellektust nem minél több tudás megszerzésére használjuk, hanem arra, hogy a lehető legtöbb kreditet zsebeljük be a lehető legkisebb erőbefektetéssel.
24
Erre vezethető vissza a dupla főszakok divatja. Már nem elég, hogy a fő érdeklődési körünk mellé felvegyünk néhány választható kurzust, hogy szabadon barangolhassunk a különböző tudományos szakterületeken, felfedezve véletlenszerű kapcsolódási pontokat és összefüggéseket, ahogy arra az amerikai felsőoktatási rendszert (a világon egyedülálló módon) megtervezték. Ma már szinte elvárás, hogy megkapjuk az extra tárgyakért járó extra képesítést, különben mi értelme volt az erőfeszítésnek? Egyszer találkoztam valakivel, aki négy főszakot végzett egyszerre. Úgy gondolta, ebből törvényszerűen következik, hogy ő nagyon okos.

A kredencializmussal együtt jár egy szűk értelemben vett gyakorlatiasság, amely az oktatást csak a közvetlen előnyök szempontjából képes értelmezni, és amely a legrangosabb iskolákban kizárólag a közgazdaságtan zászlaja alatt menetel.
25
1995-ben a tíz legrangosabb egyetemből három intézményben is a közgazdaságtan volt63 a legnépszerűbb szak, míg a U.S. News legfrissebb listáin a tíz legjobb szabad bölcsészeti egyetemen is rendre az élen zárt. 2013-ban legalább nyolc egyetemen és tizennégy főiskolán is ez lett a legnagyobb szak. Az egyetemek között a Harvardon, a Princetonon, a Pennen, a Dartmouthon és talán a Columbián és a Chicagói Egyetemen is ez volt a legnépszerűbb (azért csak talán, mert a jelentések nem egységesek, így nehéz meghatározni a valós sorrendet).
26
A top tíz szabad bölcsészeti egyetem közül négy intézményben is ez volt a legnépszerűbb – a Williamsen, a Middleburyn, a Pomonán és a Claremont McKennán – annak ellenére, hogy ezek a helyek alapvetően másféle oktatásra fókuszálnak. Hasonló lehet a helyzet az Amherst, a Swarthmore, a Carleton és a Wellesley esetében is. Ugyanezt az arányt tapasztalhatjuk a két lista következő tíz-tíz helyezettjénél, így hat-hat további egyetemen és főiskolán is a közgazdasági szakok vitték a prímet. A két lista negyven iskolájában összesen 26 esetben ez volt a vezető szak. 65 százalék egyetlen főszakra: lenyűgözően egybevágó adatok.

Mindeközben nem véletlen, hogy a pénzügyi és a tanácsadói pozíciók már ott vannak a legkeresettebb állások között. 2007-ben a Harvard azon végzősei közül, akiknek a diplomaosztó után azonnal állást ajánlottak, majdnem minden második hallgató ebben a két szektorban helyezkedett el.
27
A pénzügyi összeomlás után ezek a számok ideig-óráig valamelyest visszaestek, de ez nem volt számottevő zuhanás. 2010-re a Harvard frissdiplomásainak közel fele továbbra is ezeken a területeken kezdett karriert, miközben a Penn végzőseinek több mint fele, a Cornell, a Stanford és az MIT hallgatóinak harmada szintén ebbe az irányba indult el.
28
2011-ben a Princeton végzőseinek 36 százaléka választotta a pénzügyi szektort.
29

2010-ben a két területet a Yale frissdiplomásainak csak a negyede választotta, ám ahogy azt a harmadéves Marina Keegan egy évvel később az esszéjében találóan megjegyezte: miért kell hozzátenni, hogy „csak”? „Egy olyan sokszínű és változatos helyen, mint a Yale, már az is feltűnést kelt, ha az emberek ilyen magas arányban csinálják ugyanazt a valamit – hát még, ha ez a valami akkora jelentőséggel bír, mint a posztgraduális terveik.” Annak fényében pedig különösen figyelemreméltó ez az adat, ha látjuk, hogy a hallgatók az egyetemre frissen bekerülve nem érdeklődnek a közgazdasági pályák iránt. „Hiteles és tudományos igényű kutatást végeztem […] a hét első felében – mely során megkérdeztem egy sor elsőévest, hogy mit gondolnak, mivel foglalkoznak majd, miután lediplomáztak. Egyikük sem említette a pénzügyi tanácsadói vagy a befektetési bankári pályát.”
30

Adva van tehát a kérdés, hogy miért? Mi az oka, hogy ilyen sok elit diák választja végül ezt a két területet, és mit árul ez el a csoport egészéről? A kapzsiság önmagában nem elég jó magyarázat. Ne feledjük, hogy ezek a gyerekek mindenekelőtt arra lettek nevelve, hogy átugorják a soron következő akadályt. Ez az, amit ismernek; ebben érzik jól magukat; tudják, hogy ez a jó megoldás. A középiskolában mindenki előtt ugyanaz a cél lebeg: hogy bejussanak a lehető legmenőbb egyetemre, és az akadályokkal teli út mindig ebbe az irányba vezeti őket. Ám amint eljutnak az egyetemre, már semmi sem ennyire magától értetődő. A lehetséges irányok megsokszorozódnak, az utak többségén pedig sűrű köd ül. Ahogy Keegan fogalmaz, ha zenész akarsz lenni, egyetlen jelentkezési lapot sem kell kitöltened. Hogy lesz valakiből szociális vállalkozó, politikus vagy épp forgatókönyvíró? Hogy kap állást a belügyminisztériumban, a Szilícium-völgyben vagy a The New York Times szerkesztőségében? Hány meg hány lehetőség rejtőzik, amiről még nem is hallottak? És egyébként is, hogy tesz szert valaki egy állásra? Nem csoda hát, ha a záróvizsga közeledtével sok hallgató idegesen néz körbe, hogy találjon magának egy újabb lécet, amit át kell ugrania.

Ami pedig a lehetőségeket illeti, ezeknek a srácoknak mindvégig azt hajtogatták, hogy azok végtelen mennyiségben sorjáznak előttük. Ám ha valami mellett végre elköteleződünk, ez az állítás többé nem lesz igaz. Egy korábbi hallgatóm elküldte nekem az egyik esszéjét, amelyet az egyetem után pár évvel írt. „A potenciál paradoxonja” című írásban arról beszél, hogy a Yale hallgatói olyanok, mint az őssejtek. Bármi lehet belőlük, ezért addig halogatják a döntést, ameddig csak lehet. Paradox módon a lehetőség hirtelen korláttá válik. „A barátaim és én nem rohantunk fejvesztve ezerféle különböző karrier felé – írja. – Inkább szép lassan, csoportban haladva totyogtunk az unalomig ismert ösvényeken, hogy kettő vagy négy év múlva újra őssejtek lehessünk, minden különbözőségtől mentesen, végtelen potenciállal.”

Ezt a helyzetet aztán idővel a tanácsadó cégek is megtanulták kihasználni. A fejvadászok módszeresen lerohanják az elit intézményeket. Könnyen megpályázható pozíciókat hirdetnek – ahová ugyanakkor nehéz bekerülni, amitől csak még vonzóbbá válnak. Az állás jól mutat a CV-ben, és nem is korlátozza a jövőbeni lehetőségeket, hiszen ha később úgy dönt valaki, hogy továbbáll, utána még mindig bármi lehet belőle. Ami pedig a munkát illeti, tisztára olyan, mint az egyetem: precíz elemzés, pontos információfeldolgozás, tiszta és hatékony kommunikáció. Nem is kell hozzá közgazdasági végzettség; a cégeknek általában tökéletesen megfelelnek a bölcsész szakokon végzett fiatalok is. Pontosan azt keresik, amit az egyetemek is elvártak a hallgatóktól: intelligencia, szorgalom, energia – felkészültség. És persze mindezt egy nagy rakás pénzért cserébe.

Egy régi hallgatóm így fogalmaz:

A fő gond az, hogy a Yale és más egyetemek hallgatói úgy érzik, hogy elvesztegetik a diplomájukat, ha olyan munkát vállalnak, ami az első évben (vagy később) 100 ezer dollár alatt fizet. A tanácsadói munka esetében különösen érvényesül ez a perverz felfogás – ami az Ivy League-egyetemek hallgatóinál különösen erős –, hogy egyszerűen meg kell fizetni őket azért, mert a Yale-re vagy épp a Harvardra jártak. Bárki, akit megkérdeztem arról, hogy miért fog jövőre pénzügyi tanácsadóként dolgozni, lényegében ugyanazt a választ adta: „mert megtehetem”. Kevesen vannak, akikben van annyi tartás, hogy vissza tudják ezt utasítani.

És nem is csak a tanácsadó cégekről van szó. Minden, amit róluk írtam, elmondható a befektetési bankokról is. „A Wall Street lényegében rájött – mondja Ezra Klein –, hogy az egyetemek futószalagon gyártják a szuperokos, teljesen összezavarodott diplomásokat. Olyan srácokat, akiknek elképesztő mentális kapacitásuk és hihetetlen munkamoráljuk van, és fogalmuk sincs, mihez kezdjenek magukkal.”
31
Alapvetően a jogi egyetemek sem különböznek, még akkor sem, ha az anyagi jutalom évekkel később jelentkezik. És sok szempontból a Teach For America (TFA) program – amely messze a legnépszerűbb diplomás végzettséget igénylő nonprofit vállalat – ugyanezt a receptet követi: erőteljes toborzás, világos pályakép, versenyre épülő jelentkezési folyamat, korlátozott időigény, jól mutat az önéletrajzban, nem zárja ki a későbbi lehetőségeket, jó benyomást kelt, egy újabb piros pont – és utána még mindig el lehet menni a Bainhez vagy a Morganhez, ahogy azt a program több résztvevője meg is teszi. A TFA-t erkölcsi szempontból senki sem keverné össze a Wall Streettel, de az elit hallgatók pályaválasztási döntései mögött húzódó alapprobléma nem is a kapzsiságban rejlik, hanem a tehetetlenségben. Ha a pénz szeretete diadalmaskodik, az azért lehet így, mert sok hallgató úgy fejezi be a tanulmányait, hogy nem talál rá a belső hivatástudat – azaz, nem tudják, hogy mi az, amire szívesen áldoznák az idejüket.

És épp ez adja a dolog pikantériáját. Az elit hallgatók csak azt hallják, hogy bármi lehet belőlük, aztán a többségük rendre ugyanazt az utat követi. Egész iparágak felejtődnek el: nem lesz belőlük lelkész, katonai szakember, választott politikai tisztviselő, tanár, tudós, és ezen belül is főleg a természettudományok sorvadnak el. Tény, hogy a mai fiatalok látszólag szociálisan érzékenyebbek, mint az ezt megelőző évtizedek fiataljai voltak: jobban érdekli őket a világ állapota, és szeretnének is tenni valamit érte. Nyitottabbak a kreatív vagy vállalkozó jellegű impulzusokra, ugyanakkor az is igaz, legalábbis a szelektívebb intézmények esetében, hogy ha ezek az életcélok a diploma után is kitartanak – ami önmagában is egy hatalmas „ha” –, jellemzően akkor is egy szűk mezsgyére korlátozódnak, miután az életet csakis a gazdagság, a tekintély és a presztízs keretei között tudják értelmezni.

A Yale-en tapasztaltakat az ország más campusain is viszontláttam. Mindenki rendkívül normálisan néz ki, és mindenki ugyanolyan. Sehol egy hippi, sehol egy punk, nincsenek művészsulis arcok vagy hipszterek, hiányoznak a férfias leszbikusok és a queerek, a fekete hallgatók közül pedig senki sem hord dashikit. A kockák nem tűnnek kockának; a divatos srácok a visszafogott eleganciára esküsznek. Mindenki úgy öltözködik, mintha bármelyik pillanatban behívhatnák egy állásinterjúra. Legszívesebben rájuk szólnék, hogy fiatalok vagytok, fejezzétek már ki magatokat! Nincs semmi rossz a sokszínűségben. Helyette csak harminckétféle vaníliaízt kapunk. Nem a diáklázadás letűnt korát siratom; az egyetem egy időben a kísérletezés és a különböző egyéniségek kipróbálásának tere volt. A mai hallgatók látszólag mind ugyanazon a személyiségen osztoznak, a sikeres felső középosztálybeli értelmiségi személyiségén, miközben eljátsszák azt a felnőttet, akik lenni szeretnének. „A Yale elsőéveseinek sokszínűsége végzős korukra egyszerűen semmivé lesz” – írja az egyetem egykori hallgatója.

Mindenki ugyanoda érkezik, mert mindenki ugyanazt az utat járja. Egy korábbi tanítványom mesélt nekem a „lazacvándorlásról”. A Michigani Egyetem végzőse „futószalagot” emlegetett. A vezérlő elv a vágy háromszöge: azért akarunk valamit, mert látjuk, hogy mások is azt akarják, és ebből arra következtetünk, hogy az adott dolog értékes. Michael Lewis azt írja a saját lazacvándorlásáról, hogy „ez afféle babonás hit lehet a nagy számokban”.
32

A kulcsszó a „biztonság”. Az egyéb tényezőkön túl – a feljogosítottság érzése, az iránytalanság, a lehetőségek nyitva hagyása – a lazacvándorlás legfőbb hajtóereje a félelem. Pontosan a félelem (sőt, nem is sima mezei félelem, hanem pánik és bénító szorongás) áll az egyetemi hallgatók látszólag könnyedén elért eredményei mögött. A felvételi követelmények olyannyira extrémek lettek, olyan vad a verseny, hogy azok a gyerekek, akik bejutnak egy elit egyetemre, valóban nem találkoztak mással, csak a sikerrel. Annak a lehetősége, hogy nem lesznek sikeresek, megrémíti, eltéríti és megbénítja őket. Egész életükben betegesen rettegtek a kudarctól – ami gyakran, főleg eleinte, a szüleik kudarctól való félelmét jelentette. A bukás ára, még ha ideiglenes is, nemcsak gyakorlati, hanem egzisztenciális kérdés.

Az eredmény pedig nem más, mint a kockázatvállalással szembeni beteges averzió. Nem hibázhatsz, ezért még a lehetőségét is igyekszel elkerülni. Részben ezért van az, hogy az elit oktatás ennyire eltávolodott a tanulástól. Ahogy Harry R. Lewis, a Harvard egykori dékánja fogalmaz, senki sem akar kockáztatni egy olyan kurzussal, ahol nincs garancia a kitűnő osztályzatra, ezért senki sem merészkedik olyan vizekre, ahol nem tud már előre mindent.
33
A kísérletezés, a felfedezés, a világ és önmaguk megismerésének új módjai – egyszóval mindaz, amiről az egyetemi oktatásnak szólnia kellene – eltűnik a ködben. Senki sem akar leejteni egyetlen labdát sem, miközben tucatnyival zsonglőrködik; senki sem akar lépéshátrányba kerülni a kreditekért folyó versenyben. Amikor egy Pomonára járó hallgató arról beszélt nekem, hogy szeretné, ha lenne lehetősége eltöprengeni azon, amit tanul, de egyszerűen nincs rá ideje, megkérdeztem tőle: gondolt-e már arra, hogy mi lenne, ha nem akarna minden tárgyból kiváló értékelést szerezni? Úgy nézett rám, mintha magát a sátánt idéztem volna meg.

Az utolsó tanévben aztán eljön a biztonsági játék és az életről szóló komoly döntések meghozatalának találkozása, és a középen álló fiatalok birkanyájalakzatba rendeződnek. Emlékezzünk, mit mondtak a hallgatóim arról, hogy milyen nehéz másként dönteni. És ekkor még nem is látták, hogy mindenki más is ugyanazt a döntést készül meghozni. Sokan beszéltek nekem a végzős évükben arról, hogy mekkora nyomást helyeznek rájuk az évfolyamtársaik – az évfolyamtársaik –, hogy igazolják azt, hogy egyáltalán érdemes másként csinálni. Szinte hülyének néznek, mondják, ha feladod a biztosat, ha elhiszed, hogy működhet, ha egyáltalán felveted, hogy jogod van kipróbálni magad valami másban.

Ezen ráadásul még a diploma sem segít. Amíg a gyerekek egy része hoz egy döntést és nem is néz vissza – ami lehet jó is meg rossz is, attól függően, hogy meggyőződésből vagy muszájból teszik –, sokan a jól ismert érzésekkel és nyomással folytatják tovább. Éveken át figyeltem a botladozó hallgatókat, akik nem kötelezték el magukat valami mellett, ami iránt nem éreztek szenvedélyt, miközben nem tudták eldönteni, hogy mit tudnának teljes szívvel csinálni. Egyikük bevallotta, hogy továbbra is szenved a szorongástól és a félelemtől, valamint az ambíciótól is: de nem azért, mert valóban a kiválóságra tör, hanem azért, mert fél, hogy kudarcot vall, ha nem képes továbbra is a lehető legjobb nevű munkahelyeken dolgozni, ha lemarad a legnagyobb presztízsű dolgokról – miközben látja, hogy egykori évfolyamtársai pontosan ilyen dolgokat érnek el.

Egy másik hallgatóm néhány éve egy tanácsadó cégnél helyezkedett el. Amikor vissza-visszalátogatott a campusra, hogy új frissdiplomásokat toborozzon, rendre megkeresett. Ilyenkor mindig elmondta, hogy ki akarna szállni és valami kreatívabb lehetőséget keresne, valami tartalmasabbal foglalkozna, de már nem tudta, hogyan tehetné ezt meg, mert nem tudta elképzelni, hogy feladja azt az életmódot, amelyhez az évek alatt hozzászokott. Más szóval – és ezt is sokszor hallottam – a pénz rabjává vált.

Egy másik hallgató, aki nemrég diplomázott, egy tehetséges író, kitartott a választott hivatása mellett, és mindig is közömbösen tekintett a vagyonért és rangért folyó küzdelemre, a következőket írta:

Mindennap meg kell küzdenem azzal a kísértéssel, hogy igent mondjak egy ajánlatra, aminek az lenne a vége, hogy tizenöt éven át lépkedek felfelé a ranglétrán, és érzem a zsigereimben, hogy ez igazán szörnyű lenne. Hiába lehetnék végül a New Yorker szerkesztője; ha előtte nem járhatnék be egy kanyargós, rögös és emiatt érdekes utat, nem tenne boldoggá. Mégis, sokszor kísért a bűntudat, rám hull és hálóként borít be. Ilyenkor muszáj elszaladnom a kísértés elől. Gondolkodni is nehéz ilyenkor, nemhogy írni. Tudtam, hogy ez a fajta ambíció sok társamat sújtotta a Yale-en, de nem gondoltam volna, hogy végül engem is utolér.

Az elitek szorult helyzete nem csupán az Egyesült Államokra korlátozódik. A rendszer globális, és sok szempontból összekapcsolódik. Az amerikai egyetemek diákjainak mintegy tizede a tengerentúlról érkezik.
34
A felvételi elvárásaink az egész világon terjednek; a sanghaji, szöuli és mumbai gyerekek ugyanazokon a léceken ugranak át, mint mi. Beszélgettem kanadai, brit és főleg dél- és kelet-ázsiai emberekkel is: indiaiakkal, szingapúriakkal, kínaiakkal, dél-koreaiakkal, Fülöp-szigetekiekkel és japánokkal. „Hálás vagyok Önnek, hogy megírta a modern oktatás pontos vádiratát – írja egy levelezőpartnerem. – Orvosira járok itt Kanadában, és elmondhatom, hogy a megállapításai nem csak az Ivy League-re igazak.” „Indiának is megvan a maga Ivy League-je – írja egy másik. – Ez az Indian Institutes of Technology (ITT) és az Indian Institutes of Management (IIM). Mindazt, amiről Ön beszél, én magam is átéltem.”