Michael Pollan: How to change your mind: What the New Science of Psychedelics Teaches Us About Consciousness, Dying, Addiction, Depression, and Transcendence

Copyright © 2018 by Michael Pollan

Hungarian translation © Mersdorf Anna, 2026

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michael Pollan: How to change your mind: What the New Science of Psychedelics Teaches Us About Consciousness, Dying, Addiction, Depression, and Transcendence

PENGUIN PRESS, An imprint of Penguin Random House LLC

Fordította: Mersdorf Anna

ISBN: 978 963 598 548 7 (epub)

Lumen Kiadó

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vecsernyés Anita

Korrektor: Takács Zsolt, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: ismeretterjesztő irodalom, pszichológia

A 360–361. oldalon látható kép forrása: G. Petri, P. Expert, F. Turkheimer, R. Carhart-Harris, D. Nutt, P. J. Hellyer és F. Vaccarino Homological scaffolds of brain functional networks című tanulmánya, amely a Journal of the Royal Society Interface-ben, 2014-ben jelent meg.

Megjegyzés: Ez a könyv a szerző tényfeltáró riportjait, valamint az ehhez a témához kapcsolódó, saját magán végzett kísérleteit ismerteti a pszilocibintartalmú gombákkal, a lizergsav-dietilamiddal (közkeletű rövidítéssel LSD), illetve az 5-metoxi-N,N-dimetiltriptaminnal (ismertebb nevén 5-MeO-DMT, más néven „a varangy”). Az LSD, a pszilocibintartalmú gombák és/vagy az 5-MeO-DMT előállítása, birtoklása vagy terjesztése bűncselekmény, börtönnel és/vagy pénzbírsággal büntetendő az Amerikai Egyesült Államokban és számos más országban, kivéve, ha az kormányzatilag engedélyezett kutatás keretében történik. Éppen ezért fontos tisztázni, hogy ennek a könyvnek a célja, hogy a szerző saját tapasztalatait közvetítse, és hogy áttekintést nyújtson ezeknek a szereknek a kutatásáról, a kutatások hátteréről és jelenlegi helyzetéről. Nem célja senkit törvényszegésre buzdítani; ezeknek az anyagoknak a használatával ne próbálkozzon senki semmilyen célból, csakis jogilag engedélyezett klinikai vizsgálatok keretében. A szerző és a kiadó kifejezetten elhárítanak minden, a könyv tartalmából közvetlenül vagy közvetve fakadó felelősséget, veszteséget vagy kockázatot, legyen az személyes vagy egyéb jellegű.

A szerző és mások védelme érdekében a könyvben egyes neveket és helyszíneket megváltoztattunk.

Apámnak

„A lélek mindig nyílva jó”

EMILY DICKINSON

Efraim Israel fordítása

Tartalom

ELŐSZÓ

Egy új ajtó

ELSŐ FEJEZET

Reneszánsz

MÁSODIK FEJEZET

Tudománytörténet – begombázva

Utóhatás

HARMADIK FEJEZET

Egy kis történelem: Az első hullám

I. rész: Az ígéret

II. rész: Összeomlás

Utóhatás

NEGYEDIK FEJEZET

Útinapló: Underground utazás

Első utazás: LSD

Második utazás: Pszilocibin

Harmadik utazás: Az 5-MeO-DMT (avagy a varangy)

ÖTÖDIK FEJEZET

Idegtudomány: A pszichedelikus szerek hatása az agyra

HATODIK FEJEZET

A tripterápia: Pszichedelikus szerek a pszichoterápiában

Egy: Haldoklás

Kettő: Függőség

Három: Depresszió

Utóhatás: Találkozó az alapértelmezett üzemmódhálózatommal

UTÓSZÓ

A neurális sokszínűség dicsérete

Fogalomtár

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

Jegyzetek

Előszó
Egy új ajtó

A HUSZADIK SZÁZAD KÖZEPÉN két, egymásra kísértetiesen hasonlító molekula robbant be a köztudatba. Ezek a különleges, szerves vegyületek nemcsak a nyugati világ társadalmát, politikáját és kultúráját változtatták meg, hanem az őket használó több millió ember személyes történetét is. Érdekes, hogy ezeknek a felforgató hatású kémiai anyagoknak a felbukkanása egybeesett egy másik világtörténelmi eseménnyel – az atombomba felrobbantásával. Voltak, akik párhuzamba állították a két jelenséget, és nagy jelentőséget tulajdonítottak ennek a kozmikus szinkronicitásnak. Rendkívüli új energiák szabadultak a világra; semmi sem maradt egészen a régi.

Az első molekula egy véletlen tudományos felfedezésnek köszönhető.[1] A lizergsav-dietilamidot (közismertebb nevén LSD-t) elsőként Albert Hofmann szintetizálta 1938-ban. Ez nem sokkal azelőtt történt, hogy fizikusok először hasították szét az urán egyik atommagját.

Hofmann, a svájci Sandoz gyógyszergyár alkalmazottja eredetileg egy vérkeringést serkentő szert kutatott – eszébe sem jutott pszichoaktív anyagokat előállítani. Csak öt évvel az LSD szintézise után döbbent rá arra, hogy valami nagy horderejű dolgot hozott létre. És akkor is csak azért, mert véletlenül a szervezetébe került egy parányi mennyiség az új vegyületből. Felfedezése egyszerre volt ijesztő és csodálatos.

A másik molekula viszont már évezredek óta itt van velünk, csak a fejlett világ jószerivel semmit sem tudott róla.[2] Nem egy vegyész laboratóriumi kísérletének az eredménye, hanem egy jellegtelen külsejű, kicsiny barna gomba produktuma. Ez a vegyület, amely később a pszilocibin nevet kapta, a mexikói és közép-amerikai őslakos népek számára évszázadokon át szent rítusok kelléke volt. Az aztékok teonanácatlnak, vagyis „az istenek húsának” nevezték. A spanyol hódítás után a római katolikus egyház könyörtelenül elnyomta használatát, és fogyasztását illegálissá és büntetendővé tette.

1955-ben, tizenkét évvel az LSD felfedezése után R. Gordon Wasson manhattani bankár és hobbimikológus Mexikó egyik déli államába, Oaxacába utazott, ahol a Huautla de Jiménez nevű városkában életében először kipróbálta a varázsgombát. Két évvel később a Life magazinban egy tizenöt oldalas beszámolót jelentetett meg a „különös látomásokat okozó gombákról”. Ez sorsfordító pillanat volt a pszichedelikus szerek történetében, ugyanis ekkor jutott el ennek az új tudatállapotnak a híre először a nagyközönséghez.[3] (1957-ben az LSD-ről még szinte csak a kutatók és a mentális egészséggel foglalkozó szakemberek tudtak.) Ezeknek a történéseknek a jelentősége még évekig nem látszott világosan, pedig a nyugati világban ekkoriban a gyökeres változások kezdődtek.

Ennek a két molekulának a hatását aligha lehet túlbecsülni. Az LSD megjelenése összefügg azzal az agykutatásban és idegtudományban bekövetkezett forradalommal, amely az 1950-es években indult útjára. A tudósok ekkor fedezték fel, hogy milyen szerepet is játszanak az agyban a neurotranszmitterek, vagyis az ingerületátvivő anyagok.

Az a meglepő felfedezés, hogy a csupán mikrogrammos mennyiségekben adott LSD pszichózisszerű tüneteket idézhet elő, kifejezetten ösztönző volt az agykutatók számára. Ennek az új felismerésnek a hatására kezdtek el a korábban pusztán pszichológiai természetűnek hitt mentális zavarok esetében neurokémiai háttér után is kutatni. Ezzel párhuzamosan a pszichedelikus szerek fontos pszichoterápiás eszközzé is váltak. Széles körben többféle kórkép, például az alkoholizmus, a szorongás és a depresszió kezelésére is sikeresen használták őket. Az 1950-es évek nagy részében és a hatvanas évek elején a pszichiátria berkein belül sokan igazi csodaszerként tekintettek az LSD-re és a pszilocibinre.

E két vegyület megjelenése összefonódott a hatvanas évek ellenkultúrájának felemelkedésével is, erőteljesen alakítva annak sajátos hangulatát és stílusát. A történelem során először a fiataloknak saját beavatási szertartásuk lett: az „acid trip”-nek nevezett LSD indukálta utazás. Csakhogy ez a rítus nem arra irányult, hogy a fiatalokat felkészítse a felnőttkorra, ami általában a beavatási szertartások célja, hanem olyan tudatállapotokkal ismertette meg őket, amelyekről a felnőttek jó részének sejtelme sem volt. Ez a folyamat enyhén szólva bomlasztóan hatott a társadalomra.

A hatvanas évek végére azonban mintha elcsitultak volna azok a társadalmi és politikai rengéshullámok, amelyeket ezeknek a molekuláknak a köztudatba robbanása keltett. A pszichedelikumok káros hatásai ekkorra már hatalmas nyilvánosságot kaptak: a média tele volt rossz tripekről, pszichózisról, flashbackekről, öngyilkosságokról szóló hírekkel. 1965-től az új szerek iránti lelkesedés helyét morális pánik vette át. Amilyen gyorsan keblére ölelte a kultúra és a tudomány a pszichedelikus szereket, ugyanolyan gyorsan és élesen szembe is fordult velük. Az évtized végére a legtöbb helyen az addig legálisnak számító pszichedelikus szereket betiltották, és használatukat illegálissá tették. Úgy tűnt, hogy a huszadik század „két bombája” közül legalább az egyiket hatástalanították.

Aztán történt valami váratlan, de nagyon is beszédes dolog. Az 1990-es években egy maroknyi tudós, pszichoterapeuta és úgynevezett pszichonauta úgy érezte, hogy a tudományból és a kultúrából kiveszett valami fontos és értékes dolog. Szinte titokban, a nagyközönség figyelmét szándékosan elkerülve elhatározták, hogy megőrzik ezt az elfeledett kincset.

Nekik köszönhető, hogy napjainkban, több évtizednyi elnyomás és mellőzöttség után a pszichedelikus szerek reneszánszukat élik. Egy új kutatógeneráció – akik közül sokakat saját szerhasználattal kapcsolatos élményeik inspirálnak – azt vizsgálja, hogy ezek az anyagok milyen lehetőségeket rejtenek a depresszió, a szorongás, a traumák és a függőségek kezelésében. Mások a pszichedelikus szereket az új agyi képalkotó eljárásokkal kombinálva próbálják feltérképezni az agy és az elme közti kapcsolatrendszert, abban bízva, hogy ezeknek az eszközöknek a segítségével sikerül végre felfedniük néhányat az emberi tudat számos megoldatlan rejtélyéből.

Ha egy összetett rendszert szeretnénk megérteni, akkor a kutatásnak egy bevett módszere, ha célzottan megbolygatjuk ezt a rendszert, és aztán megnézzük, mi is történik. A részecskegyorsító például atomokat ütköztetve kényszeríti ki a fizikai világ titkait. Ennek az analógiájára az agykutatók gondosan kimért adagokban adott pszichedelikus szerekkel alapjaiban változtatják meg a kísérletekben részt vevő önkéntesek normál, éber tudatállapotát. Az adott szerek hatására feloldódik az én kialakult szerkezete, és a kísérleti alanyok olyan misztikusnak nevezhető élményeket tapasztalnak meg, amelyekben addig nem volt részük. A folyamat közben képalkotó eljárásokkal rögzítik az agyi aktivitás és az idegrendszeri kapcsolatmintázatok változásait. Már az eddigi kutatások is meglepő felismeréseket hoztak az énélmény és a spirituális tapasztalatok neurológiai összefüggéseiről. A hatvanas évek agyonkoptatott közhelye, miszerint a pszichedelikumok utat nyitnak a tudat megértéséhez, sőt annak kiterjesztéséhez, már korántsem tűnik annyira légből kapottnak.

Ez a könyv a pszichedelikus szerek reneszánszának krónikája. Bár eredetileg nem ennek szántam, de az alábbi történet nemcsak tudománytörténeti beszámoló, hanem személyes vallomás is. Talán nem is lehet erről a témáról másképpen beszélni.

Minden, amit a pszichedelikus szerek kutatásának történetéről kívülállóként megtudtam, arra csábított, hogy felfedezzem ezt a számomra teljesen ismeretlen belső világot. Szerettem volna a saját bőrömön is megtapasztalni, hogy hogyan élem meg az ezen molekulák által előidézett tudatállapot-változást, és kideríteni, hogy ezek az élmények milyen új kapukat nyithatnak a saját elmémhez. És egyáltalán, kíváncsi voltam, hogy ezek a tapasztalatok miben gazdagíthatják az életemet.

○○○

EZEK A GONDOLATOK MÉG SZÁMOMRA IS meglepőek voltak, és teljesen váratlan fordulatot jelentettek, az én élettörténetemben ugyanis soha semmilyen szerepet nem játszottak a pszichedelikus szerek. 1955-ben születtem, annak az évtizednek a közepén, amikor a pszichedelikumok egész Amerikát meghódították, de csak a hatvanadik születésnapom közeledtével jutottam el odáig, hogy komolyan fontolóra vegyem az LSD kipróbálását. Egy baby boomer szájából ez hihetetlenül hangozhat, és szinte afféle nemzedéki kötelezettségszegésnek tűnhet. Csakhogy 1967-ben én mindössze tizenkét éves voltam, és csak valószerűtlen, távoli eseményként jutottak el hozzám a Szerelem nyaráról meg a San Franciscó-i LSD-partikról szóló hírek. Tizennégy évesen Woodstockba pedig csak úgy jutottam volna el, ha a szüleim beültetnek az autóba, és elvisznek oda. Így hát a hatvanas évek történéseit leginkább csak a Time magazin hasábjainak olvasgatásán keresztül éltem meg. Mire aztán a „kipróbáljam-e az LSD-t, vagy sem?” kérdés megfogalmazódhatott volna bennem, a szer már végigszáguldotta üstökösszerű pályáját, és eltűnt a láthatárról. A médiában a pszichiátria csodaszeréből az ellenkultúra spirituális kellékévé, majd a fiatal elmék pusztítójává vált.

Valószínűleg már felső tagozatos lehettem, amikor egy tudós azt kezdte el terjeszteni, hogy az LSD összekuszálja a kromoszómákat.[4] És bár mint később kiderült, a feltevése téves volt, a hír mindannyiunkhoz eljutott. Ezt visszhangozta az országos média, és az egészségtantanárom is ezt sulykolta belénk.

Pár évvel később a tévés híresség, Art Linkletter is keresztes hadjáratba kezdett az LSD ellen. Ezt a szert hibáztatta azért, mert a lánya kiugrott egy lakás ablakából, és az életét vesztette. Akkoriban azt is rebesgették, hogy az LSD-nek köze lehet a Manson-gyilkosságokhoz. A hetvenes évek elejére, mire egyetemre kerültem, már szinte minden LSD-vel kapcsolatos híradás mintha direkt azzal a szándékkal született volna, hogy mindenkit halálra rémítsen. És ez esetemben tökéletesen működött: én sokkal inkább a morális pánik gyermeke vagyok, mintsem a pszichedelikus tripek mámorában élő hatvanas éveké.

Személyes okom is volt arra, hogy minél nagyobb ívben elkerüljem ezeket a szereket. A kamaszkorom rettenetes szorongásban telt, és kétségeim voltak azzal kapcsolatban, hogy mennyire vagyok épelméjű (amit legalább egy pszichiáter meg is erősített). Egyetemista koromra már stabilabbnak éreztem magam, mégsem tűnt túl bölcs gondolatnak, hogy ezt az egyensúlyt pszichedelikus szerek használatával megbolygassam.

Évekkel később, a húszas éveim vége felé, amikor már sokkal biztosabb lábakon álltam, mégis kipróbáltam a varázsgombát. Ez úgy történt, hogy egyik barátomtól kaptam egy befőttesüvegnyi szárított, göcsörtös psilocybe-t, vagyis badargombát. Ez az ajándék két-három emlékezetes utazásra repített engem és az akkori páromat – aki mára már a feleségem. Judithtal legyűrtünk fejenként két-három gombát, átvészeltünk egy rövidke hányingerhullámot, aztán együtt elrepültünk egy varázslatosan érdekes tájra. Négy-öt órát tölthettünk ebben a párhuzamos valóságban, ami az általunk ismert világ csodálatos, intenzívebb változata volt.

A pszichedelikus szerek rajongói a mi tapasztalatainkat valószínűleg „kis dózisú esztétikai élményként” kategorizálnák, nem pedig nagy volumenű, az ego szétesését eredményező tripként. Nem hagytuk el teljesen a jól ismert univerzumunkat, és semmi olyasmit nem éltünk át, amit misztikusnak nevezhetnénk. De nagyon is érdekes élményben volt részünk. Legélénkebben arra emlékszem, hogy milyen hihetetlenül intenzívek voltak az erdő zöldjei, különösen a páfrányok bársonyos, puha sárgászöldje. Elementáris késztetés fogott el: kint akarok lenni a szabadban, meztelenül, olyan távol minden fémtől meg műanyagtól, amennyire emberileg csak lehetséges. Mivel kettesben voltunk, távol a várostól, mindez simán kivitelezhető volt.

Viszont a következő tripünkre, ami egy szombati napon, a manhattani Riverside Parkban történt, már alig emlékszem. Csak annyi maradt meg belőle, hogy sokkal kevésbé volt felszabadult és élvezetes. Az idő nagy részében azon rágódtunk, vajon észreveszik-e az emberek, hogy mennyire be vagyunk állva.

Akkor még nem tudtam, de a két tripünk különbözősége a pszichedelikumok egy speciális és fontos jellemzőjéből fakadt: a „set” és „setting” kritikus szerepéből. A „set” tulajdonképpen a mentalitás, illetve az elvárások összessége, amellyel az ember az élményben részt vesz. A „setting” pedig az a fizikai és társas környezet, amelyben mindez lezajlik. Más szerekkel összevetve a pszichedelikumok ritkán hatnak kétszer ugyanúgy, mert hatásuk során azt nagyítják fel, ami éppen az ember fejében, illetve körülötte történik.

Két rövid tripünk után a gombákat rejtő üveg évekig érintetlenül lapult a kamra mélyén. A későbbi években már elképzelhetetlen luxusnak tűnt, hogy egy teljes napot a pszichedelikus szerek bűvöletében töltsünk. Mindketten éjt nappallá téve dolgoztunk a karrierünkön, és az egyetemi – vagy munkanélküli – lét végtelen hosszúságú szabad órái már csak távoli emlékké fakultak. Eközben felbukkant egy másik, egészen másféle hatású szer is, amelyet sokkal könnyebb volt beleilleszteni a manhattani karrierépítés ritmusába: a kokain. A hófehér porhoz képest az apró, ráncos, barna gombák ódivatúnak, kiszámíthatatlannak és túl körülményesnek tűntek. Egy hétvégi konyhaszekrény-rámolás közben aztán rábukkantunk az elfeledett üvegre, és a lejárt fűszerekkel és élelmiszerekkel együtt kihajítottuk a szemétbe.

Most, három évtizeddel később már nagyon bánom ezt. Mit nem adnék most egy üvegnyi varázsgombáért. Azon morfondíroztam, vajon nem pazarlás-e ezeket a csodás molekulákat az ember fiatalkorában elhasználni. Lehet, hogy sokkal többet profitálhatnánk belőlük akkor, amikor a gondolkodási sémáink és mindennapi rutinjaink már betonkeménységűre szilárdultak. Carl Jung írta valahol, hogy nem a fiataloknak, hanem a középkorúaknak van szükségük az ilyen „numinózus élményekre”, amelyek segítenek nekik eligazodni életük második felében.

Ötvenes éveimre az életem mély, biztonságos mederben csordogált: ekkorra hosszú és boldog házasságban éltem, és hasonlóan hosszú és kielégítő karrierem volt. Ahogy ez lenni szokott, nekem is volt bevált mentális algoritmuskészletem, amely segítségével kezelni tudtam az otthon vagy a munkában felmerülő problémákat. De mégis mi volt az, ami ennek ellenére hiányzott az életemből? Semmi, de tényleg semmi nem jutott volna az eszembe – egészen addig, amíg tudomást nem szereztem a pszichedelikus szerekkel kapcsolatos új kutatásokról. Ezek a hírek azonban elgondolkodtattak: lehet, hogy nem vettem észre az ezekben a molekulákban rejlő potenciált? Lehet, hogy nemcsak az elme jobb megértésének, hanem megváltoztatásának eszközei is lehetnek?

○○○

HÁROM OLYAN ESEMÉNY IS TÖRTÉNT, amelyek meggyőztek ennek a lehetőségnek az igazáról.

2010 tavaszán The New York Times egyik száma a következő címlapsztorival jelent meg: „Az orvosokat ismét lázba hozták a hallucinogének”.[5] A cikk arról számolt be, hogy a kutatók nagy dózisú pszilocibint – a varázsgombák hatóanyagát – adták végstádiumú daganatos betegeknek, hogy segítsenek nekik megbirkózni a halál közeledtével járó egzisztenciális szorongással.

Ezek a Johns Hopkins Egyetemen, a UCLA-n és a New York-i Egyetemen párhuzamosan folytatott kísérletek nemcsak valószínűtlennek, hanem egyenesen őrültségnek tűntek. Ha valaha halálos diagnózissal szembesülnék, soha nem jutna eszembe, hogy pszichedelikus szert vegyek be. Hiszen ez azzal járna, hogy önként lemondok az elmém feletti kontrollról, és ebben a végtelenül sérülékeny lelkiállapotban kéne belenéznem az alattam tátongó mélységbe.

Csakhogy a kísérlet résztvevői nem osztották a véleményemet. Az önkéntesek közül sokan arról számoltak be, hogy már egyetlen vezetett pszichedelikus „utazás” alatt átformálódott az, ahogyan a betegségükről és a közelgő halálukról gondolkodnak. Többen egyenesen azt állították, hogy teljesen megszűnt a halálfélelmük. Ezt az átalakulást a tudósok egy izgalmas, de kissé megfoghatatlan magyarázattal indokolták. „Az emberek meghaladják az elsődleges, fizikai testükkel való azonosulást, és az ego fölött álló, szabad tudatállapotokat élnek át” – mondta az egyik kutató. „A szerek indukálta utazásból a betegek új perspektívával és mély elfogadással térnek vissza.”

El is felejtettem ezt a cikket egészen addig, amíg egy-két évvel később Judithtal egy vacsorán vettünk részt. Az oaklandi Berkeley Hills egyik nagy házában vagy tucatnyian ültünk egy hosszú asztal körül, és az asztal túlsó végén ülő nő egyszer csak az acid tripjeiről kezdett beszélni. Nagyjából velem egykorúnak tűnt, és mint megtudtam, elismert pszichológus volt. Én épp egy másik beszélgetésben vettem részt, de ahogy az L-S-D fonémái az asztal túlsó vége felől elértek a fülemig, azonnal felkeltették a figyelmemet. Nem tudtam ellenállni a késztetésnek, és a tenyeremből tölcsért formálva, az asztal túlsó végéről is próbáltam felvenni a beszélgetés fonalát.

Először azt hittem, hogy a pszichológusnő valami régi, jól kiszínezett, egyetemista éveiből származó sztorit elevenít fel. Hát nem. Hamar kiderült, hogy a szóban forgó „acid trip” csak néhány napja vagy hete történt, sőt ő csak mostanában próbálta ki először az LSD-t. Az asztal körül ülők szinte egyszerre vonták fel a szemöldöküket.

A pszichológus és a nyugdíjas szoftvermérnök férje azt tapasztalták, hogy az alkalmi LSD-használat nemcsak szellemileg serkentő, de a munkájuk szempontjából is kifejezetten hasznos. A pszichológusnő például úgy érezte, hogy számára az LSD segít megérteni azt, hogy a kisgyerekek miként észlelik a világot. A gyerekek észleleteit még nem befolyásolják az elvárások és a konvenciók. Bennük még nincs meg az a „voltunk már ott, tudjuk, hogy megy ez” fásultság, ami a felnőttekre olyannyira jellemző. Felnőttként az elménk nem úgy fogadja be a világot, ahogyan az valójában van, hanem mindenféle előfeltételezéseket gyárt róla. Ezek a múltbeli tapasztalatok és előrevetített sejtések rengeteg időt és energiát takarítanak meg számunkra. Például amikor azt próbáljuk meg kitalálni, hogy mi lehet az a fraktálszerű zöld minta a látómezőnkben, akkor gondolkodás nélkül is tudjuk, hogy valószínűleg egy fa levelei. Úgy tűnik, hogy az LSD kikapcsolja ezt a múltbeli tapasztalatokból extrapoláló, merev, és a valós idejű tapasztalatokat rövidre záró észlelési módot. Így megint friss, gyermeki közvetlenséggel és rácsodálkozással tapasztalhatjuk meg a világot, mintha életünkben először látnánk a dolgokat. (Fantasztikus, ezek a különleges zöld mintázatok egy fa levelei!)

Újságíró vagyok, így muszáj volt megkérdeznem tőle, hogy tervezi-e leírni ezeket a tapasztalatait. Hiszen az egész asztaltársaságot lebilincselték a szavai, és biztosan máshol is nagy érdeklődéssel olvasnák az élménybeszámolóit. Ő felnevetett, és a tekintete azt üzente: Ugyan már, te kis naiv! Az LSD az Egyesült Államokban az I. jegyzékbe sorolt szer, vagyis a hatóságok szerint visszaélésre alkalmas drog, amelynek nincs egészségügyi haszna. Egy, az ő társadalmi helyzetében lévő személynek finoman szólva nem lenne bölcs dolog papírra vetnie olyasmit, hogy a pszichedelikumok bármi értékessel hozzájárulhatnak a filozófia vagy a pszichológia tudományához. Vagy hogy esetleg egy újszerű, értékes eszközt kínálhatnak az emberi tudat rejtélyeinek feltárásához. A pszichedelikus szerek tudományosan megalapozott kutatását szinte teljesen kiszorították az egyetemi körökből. Ez a száműzetés körülbelül fél évszázaddal ezelőtt történt, nem sokkal azután, hogy Timothy Leary Harvard Pszilocibin Projektje 1963-ban látványosan csődöt mondott. És nagyon úgy tűnt, hogy még a Berkeley sem állt készen arra, hogy újra felvegye ezt a fonalat. Legalábbis egyelőre ez a helyzet.

A harmadik fontos esemény pedig egy homályos emlék volt, amit ez a vacsoraasztalnál folytatott beszélgetés felébresztett bennem. Pár évvel korábban valaki e-mailben küldött nekem egy tudományos cikket egy pszilocibinnel kapcsolatos kutatásról. Akkoriban mással voltam elfoglalva, és meg sem nyitottam a levelet, de most gyorsan rákerestem a „pszilocibin” szóra, és azonnal sikerült megtalálni a cikket a számítógépemen kallódó, süllyesztőbe került levelek virtuális kupacában. A tanulmányt a cikk egyik társszerzője küldte el nekem, egy számomra ismeretlen férfi, Bob Jesse. Talán olvasta az egyik írásomat a pszichoaktív növényekről, és úgy gondolta, érdekelhet a téma. A cikk éppen akkor jelent meg a Psychopharmacology című folyóiratban, és ugyanaz a Hopkins-beli csapat írta, amely pszilocibint adott daganatos betegeknek. A cikk lektorált tudományos közlemény létére meglehetősen szokatlan címet kapott: „A pszilocibin képes olyan misztikus jellegű élményeket előidézni, amelyeknek jelentős és tartós személyes és spirituális jelentősége van”.[6]

A „pszilocibin” szó még csak hagyján; de hogy egy farmakológiai folyóirat lapjain a „misztikus”, a „spirituális” meg a „jelentőség” szavakat olvashatjuk, az azért nem mindennapi. A cím egy izgalmas interdiszciplináris kutatást sejtet, amely két olyan terület között épít hidat, amelyeket végtelenül távolinak gondoltunk egymástól: a tudomány és a spiritualitás között.

Rávetettem magam a Hopkins-csapat cikkére, és teljesen le voltam nyűgözve. A kutatásban harminc olyan önkéntes vett részt, akik korábban soha nem használtak semmilyen pszichedelikus szert. A kísérlet során minden résztvevő kapott egy tablettát. A tabletta vagy a pszilocibin szintetikus változatát tartalmazta, vagy egy „aktív placebót” – metilfenidátot, közismertebb nevén Ritalint. A Ritalin a kontrollszemélyek megtévesztésére szolgált, hogy azt higgyék, ők is pszichedelikus szert kaptak.

A vizsgálati személyek a tabletta bevétele után lefeküdtek egy kanapéra, szemmaszkot húztak, és fejhallgatón keresztül zenét hallgattak. A folyamat során mindvégig két terapeuta kísérte őket. A szemmaszk és a fejhallgató abban segített nekik, hogy az utazásuk minél inkább befelé, a saját belső világukra fókuszáljon. Körülbelül fél óra elteltével a pszilocibintablettát fogyasztó kísérleti személyek tudatában rendkívüli dolgok kezdtek történni.

Ez a kutatás megmutatta, hogy nagy dózisú pszilocibinnel biztonságosan és megbízhatóan elő lehet idézni egy úgynevezett „misztikus élményt”. Ezt az élményt főként az énhatárok feloldódása, majd a természettel vagy a világegyetemmel való eggyé válás érzése jellemzi. Ez a leírás aligha meglepő azok számára, akik már használtak valaha pszichedelikus szereket, vagy akik az 1950–60-as években a pszichedelikumok úttörő kutatói voltak – de 2006-ban, a tanulmány megjelenésekor, ez sem a modern tudomány számára, sem pedig számomra nem volt magától értetődő.

A cikk legérdekesebb eredménye az volt, hogy a kutatásban részt vevők a pszilocibin hatására átélt élményt életük egyik legfontosabb eseményének tartották. Akkora hatást tett rájuk, mint „az első gyermekük születése vagy egyik szülőjük halála”. A résztvevők kétharmada a valaha átélt, intenzív spirituális élmények közül az első öt közé sorolta, egyharmaduk pedig egyenesen a legjelentősebb ilyen élménynek nevezte ezt a tripet. Tizennégy hónap elteltével ezek az értékelések alig változtak, enyhe csökkenés látszott az élmény jelentőségének megítélésében. A kísérletben részt vevők arról számoltak be, hogy nagymértékű javulást tapasztaltak meg a személyes jóllétükben, az élettel való elégedettségükben és a viselkedésükben egyaránt. Ezt a pozitív irányú változást pedig családtagjaik és barátaik is megerősítették.

2006-ban még senki nem sejtette, de a pszichedelikus szerek kutatásának reneszánsza pont ezzel a cikkel kezdődött. Ez a tudományos közlemény aztán több további klinikai vizsgálatot ösztönzött. A Johns Hopkins Egyetemen és még jó néhány másik egyetemen is olyan kutatásokat indítottak el, amelyek során pszilocibinnel próbáltak kezelni különféle kórképeket: daganatos betegek szorongását és depresszióját, nikotin- és alkoholfüggőséget, kényszerbetegséget, depressziót, illetve evészavarokat. És a legfigyelemreméltóbb az volt ezekben a kutatásokban, hogy tulajdonképpen nem is a konkrét szer farmakológiai hatásának tulajdonították a döntő jelentőséget, hanem a szer által kiváltott tudati élménynek. A kutatások alapfeltevéseként azt fogalmazták meg, hogy az én ideiglenes feloldódása lehet a kulcs ahhoz, hogy valaki tényleg „meg tudja változtatni az elméjét”.

○○○

HA NEKEM KÉNE RANGSORBA ÁLLÍTANOM a „spirituálisan jelentős” élményeimet, akkor igazán bajban lennék. Tulajdonképpen abban sem vagyok teljesen biztos, hogy valaha átéltem akár egyetlen ilyen élményt. Szóval ez a 2006-os tanulmány nagyon érdekesnek tűnt ugyan, de azért szkeptikus voltam vele kapcsolatban. A vizsgálatban részt vevők közül sokan arról számoltak, be, hogy egy alternatív valóságba nyertek bebocsátást, egy olyan „odaátba”, ahol a hétköznapi fizika törvényei nem érvényesek, és ahol szinte kézzelfogható valóságként jelennek meg a kozmikus tudat vagy a transzcendens istenség különféle megnyilvánulásai.

A kutatás eredményei kicsit nehezen emészthetőnek tűntek számomra – nem lehet, hogy ezek az élmények csak a drog által kiváltott hallucinációk? Ugyanakkor az eredmények nagyon érdekfeszítően hangzottak, és egy részem azt szerette volna, hogy mindez igaz legyen. Akármi legyen is az a „mindez”. Ez a titkos vágyam még engem is meglepett, mert sosem gondoltam magamról, hogy különösebben spirituális beállítottságú lennék, misztikus meg aztán végképp nem. Valószínűleg a világról alkotott elképzelésem és a téma iránti közömbösségem miatt alakulhatott ez így – sosem szántam igazán időt a spiritualitás ösvényeinek bejárására, és vallásos neveltetést sem kaptam. Filozófiai materialistának tartom magam, vagyis abban hiszek, hogy a fizikai anyag a világ alapvető alkotóeleme, és az erre érvényes fizikai törvényeknek elvben mindent meg kell magyarázniuk. Tehát abból az alapfeltevésből indulok ki, hogy a természeten kívül semmi más nem létezik, és ösztönösen a jelenségek tudományos magyarázata vonz.

De nagyon is érzem a tudományos-materialista szemlélet korlátait, és hiszem, hogy a természetnek (amelynek része az emberi elme is) még mindig vannak olyan feltáratlan titkai, amelyekkel szembesülve a tudomány gyakran eléggé arrogánsan, sőt indokolatlanul lekezelően viselkedik.

Előfordulhat, hogy egyetlen tabletta vagy bélyeg által előidézett pszichedelikus élmény alapjaiban rengeti meg a világnézetünket? Átírhatja azt, ahogyan a halandóságról gondolkodunk? Akár maradandóan át is formálhat minket, és ezzel az egész jövőnkre hatással lehet?

Ez a gondolat teljesen a hatalmába kerített. Úgy éreztem magam, mintha a saját elmém unalomig ismert folyosóján mutattak volna nekem egy olyan ajtót, amelyet valamiért még soha nem vettem észre, és megbízható tudós emberek azt mondták volna, hogy az ajtó túloldalán a gondolkodás, sőt a létezés új világa vár rám. Csak le kell nyomnom kilincset, és be kell lépnem. Mégis ki tudna erre nemet mondani? Nem akartam félredobni az eddigi életemet, de egyre inkább foglalkoztatni kezdett az, hogy valami újat tudjak meg róla. Vonzó volt, hogy új fényben láthatom a megszokott világomat. Talán tényleg hiányzott belőle valami, csak még magam sem tudtam, hogy mi.

Ráadásul az efféle új világokba nyíló ajtók nem voltak teljesen ismeretlenek számomra: a pályám elején már foglalkoztam pszichoaktív növényekkel, sőt könyvet is írtam róluk. A The Botany of Desire (A vágy botanikája) című könyvemben hosszasan foglalkoztam azzal a számomra is meglepő felfedezéssel, hogy a tudat megváltoztatása iránti vágy egyetemes emberi késztetés. Nincs a Földön egyetlen olyan kultúra sem (na jó, egy azért akad1), amely ne használná bizonyos növények erejét az elmében található tartalmak megváltoztatására, legyen szó gyógyítási vagy spirituális célról, vagy az életvitelhez tartozó szokásokról.

De hogyan is magyarázható az, hogy egy ennyire különös, sőt első pillantásra maladaptívnak tűnő késztetés ugyanolyan univerzális legyen, mint az evolúciós szempontból előnyös vonzalom a táplálék, a szépség és a szex iránt? A legegyszerűbb válasz az, hogy ezek az anyagok enyhítik a fájdalmat, és elűzik az unalmat. Csakhogy az általuk keltett erős érzelmek, valamint a köréjük szövődő bonyolult tabuk és rítusok sokasága arra utal, hogy itt valami több húzódik meg a háttérben.

Némi kutakodás után világossá vált számomra, hogy az emberiség történetében régóta és sokrétűen használják a tudatállapotot jelentősen megváltoztatni képes növényeket és gombákat. Használták őket az elme gyógyítására, a beavatási vagy életszakaszváltó „átlépő” rítusok megkönnyítésére, de közvetítőként is szolgált a természetfeletti birodalmakkal és a szellemvilággal való kommunikáció során. Ezek a használati módok számos kultúra ősi és tiszteletre méltó hagyományai közé tartoznak, de én még egy további fontos funkció jelenlétét is megkockáztatom: ezeknek a pszichoaktív növényeknek a fogyasztása új eszmékkel és víziókkal gazdagítja a kollektív képzeletet: a kultúrát. De csak kevesek privilégiuma az, hogy eljussanak egy ilyen utazásra.

○○○

ÍGY HÁT INTELLEKTUÁLIS SZINTEN kezdtem nagyra értékelni a pszichoaktív szerekben rejlő potenciált, és azt hihetné az ember, hogy ezzel párhuzamosan a kipróbálásuk iránt is hasonlóan lelkes lettem. Magam sem tudom, mire vártam: talán bátorságra, vagy a megfelelő alkalomra, de a szoros napirendű, és többnyire törvényesen élt hétköznapok során ritkán adódik ilyen. Elkezdtem mérlegre tenni a lehetséges előnyöket és kockázatokat, és igazán meglepett, amit megtudtam: a pszichedelikus szerektől sokkal jobban félnek az emberek, mint amennyire valójában veszélyesek. A legelterjedtebb negatív hiedelmek nagy része erősen túlzó vagy egyenesen a mitológiai szférákba tartozik. Gyakorlatilag lehetetlen belehalni az LSD- vagy pszilocibintúladagolásba, és egyik szer sem okoz függőséget. Az állatkísérletek tapasztalatai is azt mutatják, hogy az állatok az első kipróbálás után nem keresik a második adagot, az embereknél pedig az ismételt használat idővel csökkenti a szer hatását.2 Ugyanakkor az is igaz, hogy a pszichedelikus szerek néha rémisztő élményeket is előidézhetnek, és ezek az élmények a veszélyeztetetteknél pszichózist is kiválthatnak. Ezért jobb, ha a mentális betegségre hajlamos személyek, vagy akinek a családjában előfordult már mentális betegség, soha nem nyúlnak ezekhez a szerekhez. De az bizonyos, hogy pszichedelikus szerek használata miatt szinte soha nem került be senki a sürgősségire.[7] A szerek által előidézett, és az orvosok által pszichotikus epizódként leírt esetekről is gyakran kiderült, hogy mindössze rövid lefolyású pánikrohamok voltak.

Persze az is tény, hogy pszichedelikumok hatása alatt az ember hajlamos lehet ostoba és veszélyes dolgokat végrehajtani: kiléphet egy autó elé, leeshet a magasból, és ritka esetben akár öngyilkosságot is elkövethet. A „rossz trip” élménye nagyon is valóságos, és egy széles körű felmérés szerint akár „az élet legmegterhelőbb élményei” közé is tartozhat.3 Fontos azonban különbséget tenni aközött, hogy mi történhet a szerek kontrollálatlan használata közben, amikor senki sem figyel oda a „set”-re és a „setting”-re, és aközött, mi zajlik klinikai körülmények között, alapos előszűrés után és szigorú szakmai felügyelettel. Amióta az 1990-es években újraindult a pszichedelikus szerek törvényes keretek között zajló kutatása, csaknem ezer önkéntest vontak már be a vizsgálatokba.[8] Ez idő alatt egyetlenegy súlyos nemkívánatos eseményt sem jegyeztek még fel.

○○○

EZEKNEK A TÉNYEKNEK A HATÁSÁRA a pszichedelikus tapasztalat már kezdett egyre kevésbé ijesztőnek tűnni számomra, sőt a mérleg nyelve már inkább a vonzó irányba mozdult el. Elkezdtem vágyni arra, hogy „felrázzam életem hógömbjét” – hogy egy neurológus szóhasználatát idézzem, aki ehhez hasonlította a pszichedelikus szerek által okozott élményt. Nem mondom, a lehetőség azért továbbra is félelmetes maradt számomra.

Már több mint fél évszázada élek együtt a saját énemmel, amely szüntelenül duruzsoló hangként állandóan jelen van a fejemben. Ez a hang vég nélkül kommentál, értelmez, címkét ragaszt mindenre, mindemellett védeni is próbál – és ennyi idő után már kicsit túlságosan is ismerőssé válik. Most nem a nagybetűs önismeretről beszélek. Csak arról, hogy életünk előrehaladtával hajlamosak vagyunk optimalizálni és egységesíteni az elénk kerülő kérdésekre adott válaszainkat. Mindannyian kialakítunk egérutakat az általunk rendszeresen járt útvonalakon, más szóval problémamegoldó sémákat hozunk létre, automatizáljuk azt, ahogyan a hétköznapok élményeit kategorizáljuk és feldolgozzuk. Ez a működésmód minden kétséget kizáróan nagyban segíti a világhoz való alkalmazkodásunkat: sokkal kevesebb idő- és energiabefektetéssel tudjuk elvégezni a feladatainkat. De pont ennek a működésmódnak köszönhetően rutinná silányulnak a mindennapjaink. Eltompulunk. Elsorvad a figyelmünk.

Kialakult szokásrendszerünk tehát egyrészt nagyon hasznos számunkra: megkímél minket attól, hogy minden új helyzettel szembesülve bonyolult mentális műveletsorokat futtassunk le. Csakhogy attól is megkímél minket, hogy maximális éberséggel legyünk jelen a világban: hogy figyeljünk, érezzünk, gondolkodjunk, és aztán megfontoltan cselekedjünk. Tulajdonképpen egyre kevésbé cselekszünk a saját szabad akaratunkból, hanem egyre inkább valamiféle mechanikus kényszer hatása alá kerülünk.

Ha arra vágysz, hogy felébredj, utazz el egy ismeretlen országba! Ekkor hirtelen világossá válik számodra, hogy a mindennapi rutinod szemellenzőként működik. Az új élmény hatására a hétköznapok algoritmusai tulajdonképpen újraszerveződnek, úgy is felfoghatjuk, mintha újratelepítettünk volna egy számítógépes programot. A pszichedelikus élmény leírására használt utazásmetaforák ezért is ennyire találóak.

A felnőtt elme működésmódja nagyon hatékony. És bár ez a hatékonyság nagyon hasznos, de sajnos elhomályosítja a jelen pillanatát, hiszen folyton már a következő feladatunkon törjük a fejünket. Szinte úgy működünk, mint egy mesterségesintelligencia-program: az aktuális tapasztalatunk puszta adattá válik. Ezt a bevitt adatot az agyunk összehasonlítja a releváns múltbeli élményeinkkel, majd próbálja minél jobban megbecsülni a lehetséges következményeket és az optimális cselekvéseket.

Az utazás, a művészet, a természet, a munka és bizonyos tudatmódosító szerek varázsa többek között abban rejlik, hogy általuk újra varázslatos pillanatokat tudunk átélni a jelenben. Nem gondolkodunk a múlton és a jövőn, hanem a fejünk búbjáig bele tudunk merülni a jelenbe. Flow-élménybe kerülünk, amely tényleg csodálatos. És ez a csoda annak köszönhető, hogy a múlt és a jelen terheitől szabadon, gyermeki kíváncsisággal tudjuk átélni a jelen pillanatát. Ilyen „pazarló” élményt egy felnőtt hiperhatékony agya már nemigen tud átélni.

Sajnos általában én magam sem a jelenben élek, hanem mindig a közeli jövőben járnak a gondolataim. Őrlángon égek, de folyton készenlétben, és az aggodalomtól éberen. A jó hír az, hogy ritkán ér meglepetés. De a rossz hír is az, hogy ritkán ér meglepetés.

Amit itt több-kevesebb sikerrel próbálok körülírni, azt én „alapértelmezett tudatállapotnak” hívom. Ez egy olyan tudati működésmód, amely becsületesen teszi a dolgát – de mi van, ha nem ez az egyetlen vagy a legjobb módja annak, hogy leéljem az életem? A pszichedelikus szerekkel foglalkozó kutatások alapfeltevése az, hogy ezen szerek által más tudatállapotokhoz is hozzáférhetünk, amelyek igazán sokrétű előnyöket kínálhatnak számunkra – akár terápiás, spirituális vagy kreatív jellegű előnyöket. Persze nem kizárólag pszichedelikus szerek által juthatunk hozzá ezekhez a tudatállapotokhoz (a könyvem további részében bővebben is szó lesz a nem farmakológiai alternatívákról), de minden bizonnyal ezeknek az anyagoknak a fogyasztása az egyik legegyszerűbb mód arra, hogy megismerjük ezt az új világot.

A tudatállapotok spektrumának tágítása korántsem új keletű ötlet. Ez az elképzelés mélyen átitatja a hinduizmust és a buddhizmust is, sőt még a nyugati tudományban is bukkanhatunk izgalmas előzményekre. William James, az amerikai pszichológia úttörője, A vallási élmény változatai (The Varieties of Religious Experience) című könyv írója már több mint egy évszázaddal ezelőtt elkezdte feltérképezni ezeket az új, ismeretlen tartományokat. És belső utazásairól azzal a meggyőződéssel tért vissza, hogy „mindennapi éber tudatunk csupán egy különleges fajtája a tudatnak; s csak egy leheletnyi hártya választja el az őt körülvevő, egészen másféle potenciális tudatállapotoktól”.

Rájöttem, hogy James arról a soha ki nem nyitott ajtóról beszél. Nála a kéjgáznak nevezett dinitrogén-oxid nyomhatta le a kilincset ezen az ajtón, így utat nyitva számára a túloldalon rejtőző csodálatos vidékhez. (James korában a pejotl kaktuszból származó pszichedelikus vegyület, a meszkalin már elérhető volt a kutatók számára, de James szemmel láthatóan tartott ettől az anyagtól.)

„A világról alkotott összképünk nem lehet teljes, ha ezekről a másféle tudatállapotokról egyáltalán nem veszünk tudomást.”

„Akárhogyan is – vonta le a következtetést James, aki a tudatállapotok sokszínűségét bizonyítható valóságnak tartotta –, ez a tudás nem engedi, hogy idő előtt lezárjuk elszámolásunkat a valósággal.”

Amikor először olvastam ezt a mondatot, rájöttem, hogy James leleplezett: megrögzött materialistaként, igencsak érett fejjel én már lényegében számot vetettem a valósággal. De lehet, hogy elhamarkodottan tettem?

Most íme, személyre szóló felhívást kaptam, hogy újranyissam a már lezártnak hitt elszámolást.

○○○

HA A HÉTKÖZNAPOK ÉBER TUDATOSSÁGÁVAL csupán a világ megkonstruálásának egyféle lehetséges módját ismerhetjük meg, akkor talán érdemes nyitottnak lennünk a többi módra is. Így egyfajta neurális sokszínűség megtapasztalására nyílik lehetőségünk – én legalábbis így gondolok rá.

Erre a tézisre alapozva a „Hogyan irányítsd az elméd?” több nézőpontból is bemutatja a pszichedelikus szerek témáját, és eltérő narratívák alkalmazásával is megpróbálja körüljárni : szerepet kapnak a társadalom-, tudomány- és természettörténeti kutatások mellett a személyes memoárok, a tudományos újságírás, valamint az önkéntesekről és betegekről szóló esettanulmányok is. Mindemellett egyfajta szellemi útirajz formájában a saját kutatásaimról vagy inkább útkeresésemről is beszámolok.

Viszont a pszichedelikus szerek kutatásának múltjáról és jelenéről mesélve nem célom a teljességre törekedni. Ez a téma tudományos és társadalomtörténeti értelemben is túl tág ahhoz, hogy egyetlen kötetbe beleférjen. Nem vonultatom fel a pszichedelikus reneszánsz teljes szereplőgárdáját, inkább csak egy kisebb úttörőcsapat nyomába szegődöm. Ez a kis csapat csak egy bizonyos tudományos irányzatot képvisel, ezért más irányzatok eredményei csak futólag kerülhetnek szóba. A történet koherenciája érdekében a szerekről sem egyforma súllyal esik szó. Például alig esik szó az MDMA-ról (közismert nevén ecstasy), noha ez a szer a poszttraumás stressz-szindróma kezelésében igencsak ígéretesnek látszik. Van, aki az MDMA-t a pszichedelikus szerek közé sorolja, a többség azonban nem, én pedig az utóbbi álláspontot követem: az MDMA az agy más idegpályáira van hatással, és társadalomtörténeti szerepe is jelentősen eltér az úgynevezett klasszikus pszichedelikumokétól. A tudatmódosító szerek közül elsősorban azokra összpontosítok, amelyek ma is a tudományos figyelem középpontjában állnak: a pszilocibinre és az LSD-re. Így sajnos a többi, ugyanilyen érdekes és erőteljes hatású, ám laboratóriumi körülmények között nehezebben alkalmazható szerre (mint például az ayahuasca) kevesebb figyelmet fordítok.

Végül még szeretnék néhány szót szólni a nevezéktanról is. A molekuláknak azt a csoportját, amelybe a pszilocibin és az LSD (valamint a meszkalin, a DMT és még néhány rokon vegyület) tartozik, már többféleképpen is hívták, amióta bekerültek a köztudatba. Kezdetben egyszerűen hallucinogéneknek hívták ezeket a vegyületeket, pedig fogyasztásuk során meglehetősen ritkán tapasztalhatóak meg tényleges, színpompás hallucinációk, a hatásuk pedig olyan összetettnek és nehezen megfoghatónak bizonyult, hogy a kutatók hamarosan pontosabb és átfogóbb megnevezés után kezdtek kutatni.

Az általam többnyire használt „pszichedelikus” kifejezést sem mondanám tökéletesnek. Ez a kifejezés a hatvanas években terjedt el ebben a megfogalmazásban, így jókora ellenkulturális teher rakódott rá. Hogy ezektől az asszociációktól megszabadulva inkább a szerek spirituális dimenzióját emeljék ki, egyes kutatók az „entheogén” elnevezést javasolták. Ez a szó görögül annyit jelent, hogy: „az istenit belülről előhívó”. Ez az elnevezés nekem kissé túlhangsúlyozó. Az 1965-ben született „pszichedelikus” kifejezés viszont etimológiailag pontos, még akkor is, ha nem tudja levetkőzni a hatvanas évek örökségét.[9] Ez a szó is görög eredetű, és egyszerűen azt jelenti: „az elme megnyilvánulása”. Márpedig ezek a rendkívüli molekulák épp ezt teszik lehetővé.

1 Úgy tűnik, hogy az inuitok népcsoportja a szabályt erősítő kivétel, de csak azért, mert ahol ők élnek, semmilyen pszichoaktív hatású növény nem nő. (Legalábbis egyelőre.)

2 David J. Nutt: Drugs Without the Hot Air: Minimising the Harms of Legal and Illegal Drugs (Cambridge, U.K.: UIT, 2012). Ezért nem fogyasztják a „mikroadagoló” személyek két egymást követő napon a pszichedelikumokat.

3 Theresa M. Carbonaro és mtsai: Survey Study of Challenging Experiences After Ingesting Psilocybin Mushrooms: Acute and Enduring Positive and Negative Consequences, Journal of Psychopharmacology (2016): 1268–78. A felmérés szerint a válaszadók 7,6 százaléka kezeltette magát „egy vagy több olyan pszichés tünet miatt, amelyeket a megterhelő pszilocibinélményüknek tulajdonítottak”.

Első fejezet
Reneszánsz

HA RÁ KÉNE BÖKNI EGY IDŐPONTRA a történelmi számegyenesen, hogy mikorra tehető a pszichedelikus szerek modern kori kutatásának kezdete, akkor valószínűleg a 2006-os évre mutatnék. A változás csendben kezdődött el, és valószínűleg akkoriban nem sok mindenkinek tűnt fel. Nem született új törvény, nem enyhítettek semmilyen szabályozáson, és nem is jelentettek be semmiféle szenzációs felfedezést, ami valamilyen fontos történelmi fordulópontot jelentett volna. De abban az évben három, egymástól független fontos esemény is történt – az első a svájci Bázelben, a második Washingtonban, a harmadik pedig a marylandi Baltimore-ban. A vájt fülűek már meghallhatták a jég recsegését: új korszak közeleg.

Az első esemény egyszerre mutatott a múlt és a jövő felé, ugyanis ez Albert Hofmann svájci vegyész születésének századik évfordulója volt. Ő az, aki 1943-ban véletlenül felfigyelt arra, hogy öt évvel korábban egy erőteljes pszichoaktív hatású molekulát szintetizált a laborjában. Ez volt az a molekula, amit később LSD néven ismert meg a világ. Szokatlan centenárium volt ez, hiszen az ünnepelt maga is jelen volt. A százéves Hofmann meglepően jó formában volt: teste fürgének, gondolkodása pengeélesnek bizonyult.[1] Aktívan kivette a részét az ünnepségekből is – a születésnapi ceremóniából és az azt követő háromnapos szimpóziumból.

A szimpózium nyitóünnepségét január 13-án tartották, két nappal Hofmann századik születésnapja után (Hofmann 102 éves korában hunyt el). Kétezer ember zsúfolódott be a Bázeli Kongresszusi Központ nagytermébe, és felállva tapsoltak, amikor egy sötét öltönyt és nyakkendőt viselő, görnyedt, filigrán, alig másfél méter magas úriember lassan átsétált a színpadon, és helyet foglalt a székén.

Kétszáz újságíró érkezett ide a világ minden tájáról, és ezernél is több gyógyító, istenkereső, misztikus, pszichiáter, farmakológus, tudatkutató és neurológus – többségük olyan ember, akinek az életét alapjaiban változtatta meg az LSD, az a rendkívüli molekula, amelyet fél évszázaddal korábban Hoffmann állított elő egy gombából. Azért jöttek el ide, hogy megünnepeljék, és hogy az előtt is hódoljanak, amit barátja, Walter Vogt svájci költő és orvos „a huszadik század egyetlen örömteli találmányának” nevezett.[2] A teremben ülő közönség szemében ez az elnevezés egyáltalán nem tűnt túlzásnak. Egy jelen lévő amerikai tudós szerint sokan kifejezetten azért érkeztek, hogy imádatukat fejezzék ki Albert Hofmann személye iránt. És valóban: az esemény hangulata és díszlete sok tekintetben a vallási szertartásokra hasonlított.

Noha a teremben szinte mindenki kívülről fújta az LSD felfedezésének történetét, mégis megkérték Hofmannt, hogy mondja el újra, saját szavaival ezt az eredetmítoszt. (A történetet nagyon szemléletesen meséli el 1979-es memoárjában, az LSD, My Problem Child (Az LSD, az én bajkeverő csodagyerekem) című könyvében. Fiatal vegyészként a Sandoz gyógyszergyár laboratóriumának egyik olyan részlegén dolgozott, amelynek feladata a gyógynövények hatóanyagainak izolálása volt új gyógyszerek előállításának reményében.[3] Hofmannt azzal bízták meg, hogy egymás után szintetizálja az anyarozs által termelt alkaloidok egyes molekuláit. Az anyarozs egy olyan gombafajta, amely megfertőzheti a gabonát, leggyakrabban a rozst. A történelem során megfigyelték, hogy akik olyan kenyeret fogyasztottak, amely anyarozzsal fertőzött lisztből készült, azok úgy viselkednek, mintha megbolondultak volna, vagy megszállta volna őket valamilyen szellem. (A salemi boszorkányperek esetében is elképzelhető, hogy a vádlott nők furcsa viselkedését anyarozsmérgezés okozta.) A bábák azonban régóta használtak anyarozst a vajúdás beindítására és a szülés utáni vérzés csillapítására, így a Sandoz abban reménykedett, hogy a gomba alkaloidjaiból piacképes gyógyszert sikerül majd izolálniuk.

1938 őszén készítette el Hofmann a sorozat huszonötödik molekuláját, amelynek a lizergsav-dietil-amid nevet adta, ennek a rövidítése az LSD-25. Az állatokon végzett elővizsgálatok nem voltak túl ígéretesek – az alanyok ugyan nyugtalanná váltak, de semmi más érdemleges dolog nem történt. Így az LSD-25 képlete hosszú időre a fiók mélyére került.

És ott is maradt öt éven keresztül, mígnem 1943 egyik áprilisi napján, a háború kellős közepén Hofmann-nak „különös sejtelme” támadt.[4] Megérzése arra ösztökélte, hogy újra ránézzen erre a molekulára. Beszámolója ezen a ponton kissé misztikus hangot üt meg. Elmondása szerint ha egy vegyület nem mutatkozott ígéretesnek, azt rendszerint végleg a süllyesztőbe küldték. Csakhogy Hofmann-nak „tetszett az LSD-molekula kémiai szerkezete”, és valami azt súgta neki, hogy „ennek az anyagnak lehetnek olyan tulajdonságai is, amelyek az első vizsgálatokból nem derültek ki”. Amikor pedig másodszor is előállította az LSD-25-öt, újabb rejtélyes furcsaság történt.

Bár az anyarozs mérgező voltát ismerve Hoffmann mindig kíméletlen alapossággal járt el, a bőrén keresztül mégis valahogyan a szervezetébe juthatott egy kis mennyiség a frissen szintetizált szerből. Ahogy később írta, „szokatlan érzések zavarták meg a munkámat”. Hazament, lefeküdt a kanapéra, és „álomszerű állapotban, csukott szemmel… szüntelenül hömpölygő, fantasztikus képeket láttam, rendkívüli formákat, mindezt intenzív, kaleidoszkópszerű színjátékban”. Sor került tehát a világ első LSD-élményére, a második világháború legsötétebb napjaiban, a semleges Svájc területén. Ráadásul ez volt a történelem egyetlen olyan LSD-tripje, amelyet egyáltalán nem előzött meg semmiféle várakozás.

Hofmann az élmények hatására néhány nappal később önmagán kezdett el tovább kísérletezni. Ez a gyakorlat akkoriban egyáltalán nem számított szokatlannak, sőt. Hofmann úgy gondolta, rendkívül körültekintően jár el: először 0,25 milligrammnyi (a gramm ezredrésze) LSD-t oldott fel egy pohár vízben. Más szerből ez a mennyiség elenyészően kevésnek számított volna, csakhogy az LSD az egyik legerősebb ismert pszichoaktív vegyület: kiderült, hogy a hatása már mikrogrammos (a milligramm ezredrésze) dózisban is megfigyelhető. Ez a meghökkentő tény arra ösztönözte a kutatókat, hogy utánajárjanak, melyik endogén (a szervezetünk által termelt) vegyület és agyi receptorok vesznek részt ebben a folyamatban. A kutatás végül sikerrel járt, és rájöttek, hogy a szerotonin az, amely kulcsként illik a receptorok zárjába – ennek köszönhető, hogy minimális mennyiségű LSD-molekula is komoly hatást gyakorol az elménkre. Így többek között Hofmann felfedezése is hozzájárult ahhoz, hogy az 1950-es években szárnyalni kezdjen a modern agykutatás.

Ezután már nem kellett sokat várni a világ első „rossz tripjére” sem, amit szintén Hoffmann tapasztalt meg.[5] Az LSD hatására Hofmann úgy érezte, megőrült, és teljesen biztos volt benne, hogy ez az állapot visszafordíthatatlan. Asszisztense segítségével próbált hazajutni a laborból, és mivel a háborús időkben korlátozták az autóhasználatot, kénytelenek voltak biciklire ülni. Nagy nehezen végül szerencsésen hazaértek. Hoffmann otthon lefeküdt, a laborasszisztens pedig orvost hívott. (Az erről megemlékező „Bicycle Day”-t, azaz biciklinapot április 19-én még napjainkban is megünneplik az LSD-rajongók.)

Hofmann leírta, hogy „a megszokott tárgyak és bútordarabok groteszk, fenyegető formát öltöttek. Szüntelenül mozogtak, mintha valamiféle belső nyugtalanság hajtaná őket.” Úgy érezte, szétesik a körülötte lévő világ, és hogy a saját énje teljesen feloldódik. „Megszállt egy démon, birtokba vette a testemet, elmémet és lelkemet. Felugrottam, sikítottam, próbáltam megszabadulni tőle, de összeestem, és tehetetlenül feküdtem a kanapén.” Hoffmann azt hitte, hogy vagy végleg megőrült, vagy talán tényleg haldoklik. „Az egóm a térben lebegett, és láttam, amint a testem holtan hever a kanapén.”[6] Amikor azonban a kiérkező orvos megvizsgálta, kiderült, hogy Hofmann minden életfunkciója – pulzusa, vérnyomása, légzése – tökéletesen rendben van. Csak az extrém módon kitágult pupillái árulkodtak arról, hogy valami szokatlan dolog történik vele.

Az akut szakasz lecsengése után az úgynevezett „utóhatás” szakasza következett, amely, mint később kiderült, gyakran a pszichedelikus élmények nyomában jár. Az „utóragyogás”, állapota szöges ellentétben van az alkohol okozta másnapossággal. Amikor Hoffmann a tavaszi eső után kilépett a kertbe, „minden friss fényben csillogott és szikrázott. Mintha most teremtődött volna meg a világ”.[7] Azóta pedig már azt is tudjuk, hogy a pszichedelikus szerek által előidézett élményeket milyen rendkívüli mértékben alakítják a szerhasználó előzetes elvárásai. A tudatmódosítók közül ennél a szercsoportnál van a legnagyobb jelentősége a prekoncepcióknak.

Hofmann LSD indukálta élményeit még nem befolyásolták mások tapasztalatai, ezért a maga nemében ezek egyedülállóan értékes feljegyzések. Fontos megjegyezni, hogy ezek a beszámolók nem tartalmaznak sem keleti, sem keresztény színezetet, pedig a későbbiekben a beszámolók többségénél ez már szinte megszokott motívummá vált. Tartalmazták viszont azt a mozzanatot, hogy a hétköznapi tárgyak életre kelnek, a világ pedig olyan, „mintha most teremtődött volna”. Ez egy ugyanolyan elragadtatott, „ádámi” pillanat, amelyről Aldous Huxley egy évtizeddel később Az észlelés kapui (The Doors of Perception) című könyvének lapjain olyan érzékletesen ír. A későbbiekben az ilyen típusú pszichedelikus tapasztalatok szinte már közhelyessé váltak.

Hofmann erről az utazásról úgy tért vissza, hogy egyrészt meg volt győződve: nem ő találta meg az LSD-t, hanem az talált rá; másrészt pedig, hogy a szer egyszer nagy szolgálatot tesz majd az orvoslásnak, különösen a pszichiátriának. Például azzal segíthet, hogy a kutatók számára egyfajta modellt nyújthat a skizofrénia állapotának megértéséhez. Eszébe sem jutott, hogy a később „bajkeverő csodagyereknek” nevezett LSD-ből „élvezeti szer” és visszaélésre alkalmas drog válhatna.

A hatvanas években Hofmann mégis érthető reakciónak látta a fiatalok lelkesedését az LSD iránt: szerinte ez adekvát válasz volt az anyagelvű, iparosított és szellemileg elszegényedett világ ürességére, amely elvesztette a kapcsolatát a természettel. Kicsit ironikus, hogy pont egy kémikus, a talán leginkább anyagelvű tudomány magas szintű művelője vonta le azt a következtetést a kísérleteiből, hogy az LSD nemcsak terápiás, hanem spirituális orvosságként is szolgálhat a modern civilizáció bajaira. Ennek a molekulának a hatására megreped „az anyagelvű racionalitás építménye” – írja barátja és fordítója, Jonathan Ott.[8]

A tehetséges vegyészmérnök olyan misztikus figurává vált, aki a lelki megújulás és a természettel való újrakapcsolódás evangéliumát hirdette. Hofmannt követően aztán több ilyen prófétaszerű alak is megjelent a pszichedelikus szerek történetében.

Amikor a bázeli centenáriumi ünnepségen, 2006-ban átvette a neki nyújtott rózsacsokrot, tudós létére így szólt az egybegyűltekhez: „A minden élővel való létközösség érzésének teljesebben át kell hatnia a tudatunkat, hogy ellensúlyozza az anyagelvű és esztelen technológiai fejleményeket, és visszavezessen bennünket a rózsákhoz, a virágokhoz, a természethez, ahová tartozunk.”[9] A közönség tapsviharban tört ki.

Ha valaki nem tudná, milyen eseményről van szó, azt hihetné, hogy a színpadon álló, apró termetű férfi egy új vallás alapítója, a hallgatóság pedig az őt követő gyülekezet. Mindez nem is járna túl messze az igazságtól, az viszont biztos, hogy ez egy igen rendhagyó vallás lenne. Egy vallás esetében általában csak az alapítója, legfeljebb néhány korai tanítványa mondhatja el magáról azt, hogy közvetlenül találkozott az imádat tárgyát képező szent entitással. Az istenséggel való közvetlen kapcsolat ad tekintélyt az ő személyüknek, hiszen a vallás összes többi követője kimarad ebből az elemi élményből. A hívők tömegeihez csak az egyre jobban felhíguló történet jut el, és nem a szentséget magát, hanem csak annak szimbolikáját, és a benne való hitet ismerhetik meg. A történelem során sokszor el is halványul a szentség eredeti forrása, és a továbbiakban már csak a papok tudják közvetíteni az igét. A Pszichedelikumok Egyháza viszont rendkívüli dolgot ígér: a szentség révén – amely történetesen egy pszichoaktív molekula – bárki, bármikor megtapasztalhatja az elsődleges vallási élményt. A hit, mint olyan, így tulajdonképpen feleslegessé is válik.

Az ünnepség spirituális hangvétele mellett azonban, talán kissé oda nem illő módon, a tudományosság is végig jelen volt. A Hofmann születésnapjához kapcsolódó szimpóziumon több terület kutatói is felszólaltak, akik az LSD társadalmi és kulturális hatásait vizsgálták. A hétvége során színpadra álltak többek között az idegtudományok, a pszichiátria, a gyógyszerészet, a tudatkutatás, sőt még a művészetek képviselői is. Beszéltek arról, hogy Hofmann felfedezése miként tágíthatja a tudatról alkotott képünket, és hogyan segítheti a nehezen kezelhető mentális zavarok vizsgálatát.

A szimpóziumot megelőző időszakban néhány kutatás, amely a pszichedelikus szerek hatását vizsgálta emberek bevonásával, már engedélyt kapott és el is kezdődött Svájcban és az Egyesült Államokban. A felszólalók reményüket fejezték ki, hogy ezeknek a projekteknek az újraindítása azt jelenti, hogy a pszichedelikus szerek kutatásának hosszú kényszerszünete talán végre lezárul. A szakmabeliek túláradó, sőt néha irracionális lelkesedése afféle szakmai ártalomnak mondható, a szimpózium résztvevőinek mégis jó okuk volt feltételezni, hogy tényleg kedvező irányba fordul a széljárás.

○○○

A 2006-OS ÉV MÁSODIK SORSFORDÍTÓ eseménye alig öt héttel később történt.[10] Az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága egyhangú, az új főbíró, John G. Roberts Jr. által írt határozatában kimondta, hogy az UDV, egy kis vallási közösség engedélyt kap az ayahuasca tea Egyesült Államokba való behozatalára. Az UDV szentségként használja ezt a hallucinogén hatású italt, amely dimetiltriptamint (DMT) tartalmaz. A bíróság döntése váratlan fordulat volt, hiszen az amerikai jog szerint a DMT is a legszigorúbban tiltott, I. kategóriájú szer. A döntés alapjául az 1993-as Religious Freedom Restoration Act (a vallásszabadság helyreállításáról szóló törvény) szolgált. Ez a törvény az Amerikai Egyesült Államok alkotmányának első kiegészítésének vallásszabadsági klauzulájára támaszkodva igyekezett tisztázni az őslakos amerikaiak jogát ahhoz, hogy szertartásaikon használhassák – ahogyan azt nemzedékek óta teszik – a pejotl gömbkaktuszt.

Az 1993-as törvény kimondja, hogy a kormány csak „kényszerítő erejű” állami érdek fennállása esetén avatkozhat be valaki vallásgyakorlásába. Az UDV-ügyben a Bush-kormány úgy érvelt, hogy az őslakos amerikaiak kormányhoz fűződő „különleges viszonya” miatt kizárólag őket illeti meg a jog, hogy vallási célból pszichedelikus szereket használjanak – azonban még az ő esetükben is államilag korlátozható.

A Legfelsőbb Bíróság határozottan elutasította ezt az érvelést, és úgy értelmezte az 1993-as törvényt, hogy kényszerítő állami érdek hiányában a szövetségi kormány nem tilthatja meg egy hivatalosan elismert vallási közösségnek a pszichedelikus szerek szertartási célból való használatát. Ez az értelmezés tehát azokra a viszonylag új és apró vallási csoportokra is kiterjedt, mint például az ayahuasqueros, akik kifejezetten egy pszichedelikus szentség – vagy ahogy a vallásgyakorlók nevezik, „növényi orvosság” – köré szerveződtek.

Az UDV egy keresztény spiritiszta szekta, amelyet 1961-ben, Brazíliában alapított José Gabriel da Costa, aki Amazóniában kaucsukfák lecsapolásával foglalkozott. Azon élmények és kinyilatkoztatások ösztönözték egy új vallás megalapítására, amelyeket két évvel korábban, egy amazóniai sámántól kapott ayahuasca főzet, vagy ahogy szintén emlegetik, ayahuasca tea fogyasztása után élt át. Az egyháznak saját állítása szerint hat országban 17 ezer tagja van, de az ítélethozatal idején mindössze 130 amerikai UDV-tag szerepelt a nyilvántartásban. (A betűszó egyébként az União do Vegetal rövidítése, ami magyarra a Növények Uniójaként fordítható, utalva arra, hogy az ayahuasca főzet két amazóniai növény – a Banisteriopsis caapi és a Psychotria viridis – összefőzéséből készül.)

A Legfelsőbb Bíróság döntése nyomán hirtelen érezhetően megugrott az UDV népszerűsége Amerikában. Ma már közel 525 amerikai tagja van az egyháznak, kilenc helyszínen működő közösségekkel. Ellátásuk céljából az UDV elkezdte termeszteni a teához szükséges növényeket Hawaii szigetén, és a főzetet minden különösebb rendőrségi beavatkozás nélkül szállíthatják a szárazföldön működő csoportokhoz.

Közben az UDV-n kívüli ayahuasca-szertartásokon részt vevő amerikaiak száma is gombamód megszaporodott: bármelyik estén jó eséllyel tucatnyi, ha nem több száz ceremónia zajlik valahol az Egyesült Államokban (különösen a San Francisco-öböl térségében és Brooklynban). Az ayahuasca birtoklása vagy behozatala miatti vádemelések szünetelni látszanak – legalábbis egyelőre.

Úgy tűnik, mintha a Legfelsőbb Bíróság a 2006-os döntésével nyitott volna egy keskeny ösvényt a pszichedelikus szerek legalizálásának irányába – legalábbis azokban az esetekben, ha ezeket a szereket egy vallási közösség szentségként használja. Ez a döntés a vallásgyakorlás szabadságára épül, és szilárdan gyökerezik a Jogok Nyilatkozatában (Bill of Rights), amely az Egyesült Államok polgárainak szabadságjogait védelmezi.

Még nem tudhatjuk, hogy ez az ösvény mennyire válik szélessé és kitaposottá, de már most adja magát a kérdés: mit lép vajon a kormány és a Legfelsőbb Bíróság, amikor egy újabb, amerikai vallásalapító jelenik meg, aki azzal áll elő, hogy saját pszichedelikus kinyilatkoztatásait új vallássá formálná, és ehhez szentségként pszichoaktív anyagot szeretne használni? A „kognitív szabadság” joggyakorlata – ahogyan ezt a pszichedelikus közösség némely tagja nevezi – egyelőre elég korlátozott, kizárólag a vallásgyakorlásra terjed ki. Ám ez a szabadság most bírói megerősítést kapott, ami újabb rést ütött a drogellenes háború masszív falán.

○○○

A FENT EMLÍTETT KÉT ESEMÉNY nagyban hozzájárult ahhoz, hogy a pszichedelikus szerek kutatása végre felébredjen több évtizedes Csipkerózsika-álmából. De ebben a folyamatban a legnagyobb jelentősége valójában annak volt, hogy 2006 nyarán megjelent az a bizonyos tanulmány a Psychopharmacology (Pszichofarmakológia) folyóiratban – ugyanaz a tanulmány, amit Bob Jesse el is küldött nekem e-mailben, de addig sem jutottam el, hogy megnyissam.

Ennek az eseménynek is volt egy határozottan spirituális felhangja, noha a tanulmányban ismertetett kísérlet vezetője, Roland Griffiths egy komoly, nagy tekintélyű tudós hírében állt. Némi pikantériát ad a dolognak, hogy bár Griffithsről a legkevésbé sem gondolná senki, hogy bármilyen mértékben is érdekelnék őt a pszichedelikus szerek, mégis egy saját misztikus tapasztalata sarkallta a kutatásra, amelynek fő kérdésfeltevése az volt, hogy a pszilocibin vajon képes-e „misztikus jellegű” élményt előidézni.

Griffiths mérföldkőnek számító tanulmánya több mint négy évtized óta az első olyan szigorúan megtervezett, kettős vak, placebokontrollált klinikai vizsgálat volt, amely egy pszichedelikus szer pszichológiai hatásait vizsgálta. De az is lehet, hogy a pszichoaktív szerek kutatásának történetében eddig ez volt a legkomolyabb kutatás. Cikke, melynek a címe: „A pszilocibin képes olyan misztikus jellegű élményeket előidézni, amelyeknek jelentős és tartós személyes és spirituális jelentősége van”, elég nagy sajtóvisszhangot kapott. A tanulmányt méltató közlemények többsége olyan lelkes hangnemet ütött meg, hogy az ember óhatatlanul eltűnődött azon, hogy a pszichedelikumokat övező, a hatvanas évek végén eluralkodó morális pánik mára talán már tényleg teljesen szertefoszlott.

A kedvező sajtóvisszhanghoz valószínűleg az is jócskán hozzájárult, hogy Griffiths kezdeményezésére a cikket publikáló folyóirat a világ legnevesebb drogszakértői közül többeket is felkért a tanulmány kommentálására. Megszólaltatták például a drogháború kitüntetett veteránjait is, ami bőséges ideológiai fedezetet adott az anyagról tudósító újságíróknak.

Mindegyik szakértő nagy eseménynek, már-már mérföldkőnek tartotta ezt a publikációt. Herbert D. Kleber a cikk módszertani szigorát méltatta, és elismerte, hogy a pszichedelikus kutatásokban „jelentős terápiás lehetőségek” rejlenek, „amelyek érdemesek lennének az amerikai Nemzeti Egészségügyi Intézetek támogatására”.[11] (Kleber korábban a „drogcárnak” is nevezett William Bennett helyetteseként dolgozott, aki George H. W. Bush kormányzása idején a Nemzeti Kábítószer-ellenőrzési Hivatal vezetője volt, majd a Columbia Egyetem Szenvedélybetegségekkel Foglalkozó Intézetének igazgatói posztját töltötte be.)

Charles „Bob” Schuster, aki két republikánus elnök alatt is a Nemzeti Drogkutató Intézet (NIDA) vezetője volt, megjegyezte, hogy a „pszichedelikus” kifejezés eleve egy elmetágító élményre utal, és kifejezte abbéli reményét, hogy ez az előremutató közlemény nemcsak elme- hanem „szakterület-tágító” is lesz.[12] Azt is felvetette, hogy a drogoknak ez a csodálatos családja, és az általuk kiváltott spirituális élmény hasznosnak bizonyulhat a függőség kezelésében is.

Griffiths cikke és annak pozitív fogadtatása mindenesetre megerősítette azt, hogy nagy különbség van az úgynevezett klasszikus pszichedelikumok (a pszilocibin, LSD, DMT és meszkalin), valamint a bizonyítottan toxikus, nagy eséllyel függőséget okozó, és többnyire visszaélésre használt szerek között.

Az amerikai kábítószer-kutatás intézményrendszere – már ha beszélhetünk ilyenről – az egyik legfontosabb folyóiratának hasábjain jelezte is, hogy a pszichedelikus szereket egészen másféle elbírálás illetné meg. Ennek a különbségtételnek a demonstrálására a cikk egyik kommentátora arról ír, hogy „kellő körültekintéssel alkalmazva ezek az anyagok figyelemre méltó, akár jótékony hatásokat is kiválthatnak, amelyek mindenképpen további vizsgálatra érdemesek”.[13]

A tanulmány kérdésfeltevése érdekes fényt vet a tudomány és a spiritualitás kényes viszonyára. A spiritualitást egy, a tudomány által mindig is lenézett és messziről kerülni kívánt megismerési módként tartották számon. Griffiths a pszilocibin hatását kutató első modern vizsgálat megtervezése során mégsem a szer lehetséges terápiás alkalmazására fókuszált (mint ahogyan a más tiltólistás szerek, például az MDMA rehabilitálását célzó kutatások), hanem az élmény spirituális hatásaira, ráadásul egészséges, hétköznapi emberek körében. Ennek mégis mi értelme volt?

A Griffiths-tanulmányt egy olyan vezércikk kísérte, amelyben a Chicagói Egyetem pszichiátere és a kábítószerrel való visszaélés szakértője, Harriet de Wit megpróbálta feloldani ezt a feszültséget. De Wit felhívta a figyelmet arra, hogy létezésünk alapvető mozgatórugója, hogy olyan élmények után kutatunk, amelyek során „kiszakadunk a hétköznapi észlelés és gondolkodás korlátai közül, egyetemes igazságokat és megvilágosodást keresve”.[14] Hozzátette, hogy ez akkor is így van, ha a „tudományos világ eddig nem vett erről tudomást”. De Wit szerint eljött az idő, hogy a tudomány „elismerje ezeket a különleges szubjektív élményeket… még akkor is, ha olykor olyan, az emberi létezés határait feszegető állításokat fogalmaznak meg, amelyek a szigorúan vett tudomány hatókörén kívül esnek”.

○○○

ROLAND GRIFFITHSRŐL TÉNYLEG senki nem gondolta volna, hogy bármi köze lehet a pszichedelikus szerekhez. És talán éppen ez a magyarázat arra, hogy miért pont az ő tanulmánya által válhatott ismét tudományosan megbecsült témává ezeknek a szereknek a kutatása.

Griffiths hetvenvalahány évesen is sudár testalkatú, nádszálvékony férfiember. Száznyolcvan centi magas lehet, és olyan katonásan egyenes tartással jár, mintha zsinóron húznák. Küllemének egyetlen rakoncátlan vonása a sűrű, fehér üstök, amely láttán szinte magunk előtt látjuk a fésűjével vívott küzdelmeket, amely csatákból egyértelműen a fésű került ki vesztesen. Griffiths maga a megtestesült szabálykövetés: józan, komoly és módszeres; ám mindez csak addig tart, amíg a létezés végső kérdései nem kerülnek terítékre. Ezek a kérdések szemmel láthatóan felvillanyozzák.

Az 1944-ben született Griffiths Kaliforniában, a San Franciscóhoz közeli El Cerrito nevű városkában nőtt fel. Egyetemi alapképzése során az Occidental College-ban tanult pszichológiát, majd tanulmányait a Minnesotai Egyetemen folytatta, ahol pszichofarmakológiát hallgatott. A hatvanas évek végén, a minnesotai egyetemi évei során nagy hatással voltak rá a radikális behaviorista B. F. Skinner nézetei. Skinner munkássága nagyban hozzájárult ahhoz, hogy a pszichológia tudománya ne csak a belső állapotokat és a szubjektív élményeket boncolgassa, hanem figyelembe vegye a látható és mérhető viselkedéses válaszokon túl ezeknek a kondicionálhatóságát is. A behaviorizmus egyáltalán nem érdeklődik az emberi lélek mélyebb rétegeinek feltárása iránt, mégis rendkívül hasznosnak bizonyult az olyan emberi magatartások vizsgálatában, mint például a droghasználat és a függőség. Maga Griffiths is ezen a szakterületen kezdett el dolgozni.

A pszichedelikus szerekről egyáltalán nem esett szó a hivatalos tananyagban, és egyetemista évei alatt Griffiths más úton sem szerzett semmiféle tapasztalatot ezekkel a szerekkel. Mire elkezdte a posztgraduális képzést, a harvardi Timothy Leary hírhedt pszichedelikus kutatásai már botrányba is fulladtak. „A mentoraim világossá tették számomra, hogy ezeknek a szereknek nincs jövőjük a szakterületünkön” – összegezte Griffiths.

1972-ben, közvetlenül a tanulmányai befejezése után a Johns Hopkins Egyetemen helyezkedett el, és azóta is ott dolgozik. Elismert kutatóvá vált, munkássága során a függőség mechanizmusainak feltárásával foglalkozott. A legális és illegális szerek széles spektrumát vizsgálta, az ópiátoktól az úgynevezett szedatohipnotikumokon át (mint a válium) egészen a nikotinig, alkoholig és a koffeinig. A Nemzeti Drogkutató Intézet (NIDA) is támogatta azokat az úttörő kísérleteit, amelyekben egy állat (leggyakrabban pávián vagy patkány) egy kar megnyomásával saját magának, intravénásan adagolhatott különféle pszichoaktív szereket. Ez a módszer hihetetlenül hatékony eszköznek bizonyult a megerősítés, a függőség, a preferenciák (ebéd, vagy inkább még egy adag kokain?) és a drogmegvonás mechanizmusainak vizsgálatához.

A koffein addiktív tulajdonságait feltáró, összesen ötvenöt publikációja nagyban hozzájárult ahhoz, ahogyan a kávéról vélekedünk. Ma már tudjuk, hogy a kávé igazából nem egy élelmiszer, hanem inkább egy függőséget okozó pszichoaktív szer. Munkássága hozzájárult ahhoz is, hogy a „koffeinmegvonás”, mint szindróma, bekerüljön a Mentális zavarok diagnosztikai és statisztikai kézikönyvének legfrissebb kiadásába, vagyis a DSM–5-be. Mire 1994-ben Griffiths betöltötte az ötvenedik életévét, már meghódította pályája és szakterülete összes kihívást jelentő csúcsát.

Abban az évben azonban két véletlen, de szerencsés találkozás következtében váratlan fordulatot vett a karrierje. Egy barátja révén megismerkedett a Sziddha jógával, és bár Griffiths tudósként behaviorista szemléletű volt, mindig is izgatta a tudat szubjektív megtapasztalásának feltárása, amit a filozófusok fenomenológiának neveznek. Doktorandusz korában már próbálkozott a meditációval, de akkor „úgy éreztem, beleőrülök abba, hogy sokáig mozdulatlanul kell ülnöm. Meditáció közben három perc olyan hosszúnak tűnt, mintha három óra telt volna el”. Amikor azonban 1994-ben újra kipróbálta a meditációt, „valami megnyílt benne”. Elkezdett rendszeresen meditálni, elvonulásokra járt, és alaposan megismerkedett a különféle keleti spirituális hagyományokkal. Azt vette észre magán, hogy „egyre mélyebbre és mélyebbre húzza ez a rejtély”.

Belső utazása közben olyan misztikus élményekben volt része, amelyeket visszafogottan csak „furcsa ébredésnek” nevez. Ezt akkor említette nekem Griffiths, amikor először találkoztunk az irodájában – annyira meglepett, hogy nem is firtattam tovább. Később, amikor már jobban ismertem őt, még mindig vonakodott részletekbe bocsátkozni arról, hogy pontosan mit is tapasztalt meg. Én pedig, aki soha nem éltem át ilyen élményt, egyszerűen azt sem tudtam, hogyan képzeljem el. Csak annyit volt hajlandó elárulni, hogy a meditációs gyakorlata közben valami olyasmit élt át, ami messze-messze túlmutat az anyagelvű világképen. „Amiről a kollégákkal nemigen tudok beszélni, mert olyan metaforák vagy előfeltevések kerülnek elő, amelyekkel tudós létemre kifejezetten kényelmetlen szembesülnöm.”

Az idő múlásával a saját tudományterületénél erősebben kezdte vonzani mindaz, amit a meditáció tanított számára a „tudat és a létezés rejtélyéről”. Ezzel párhuzamosan kezdte magát kissé kívülállónak is érezni: „A hozzám közel állók közül senkit nem érdekelt a spirituális és vallási kérdéseken való elmélkedés, a vallásos embereket pedig egyszerűen nem értem”.

„Íme, itt vagyok, híres-neves professzorként rengeteg szakmai publikációm jelenik meg, egyik fontos megbeszélésről a másikra rohanok, és mindeközben úgy érzem, hogy csaló vagyok.” Oda jutott, hogy már nem is érdekelték azok a kutatások, amelyek köré az egész addigi felnőtt élete szerveződött. „Tanulmányozhatnék egy új nyugtatót, felfedezhetném az agyban található receptorok valamilyen új tulajdonságát, beülhetnék az FDA (az Egyesült Államok Élelmiszer- és Gyógyszerügyi Hivatala) egy újabb bizottságába, vagy elmehetnék a következő konferenciára. Na de minek? Érzelmileg és szellemileg is sokkal jobban izgatott, hogy merre vezet a másik, számomra ismeretlen ösvény. A gyógyszerekkel folytatott kutatásaim már semmiféle elégedettséggel nem töltöttek el. A munkahelyemen gépiesen tettem a dolgom, és közben egész nap csak arra vártam, hogy este hazaérjek, és meditálhassak.” Csak azzal tudta rávenni magát a pályázati projektek írására, hogy afféle „szolgálatként” tekintett munkájára a doktoranduszai és a posztdoktori kutatásukat végző kollégái javára.

A koffeinnel kapcsolatos kutatása során saját személyes érdeklődése is motiválta: kíváncsi volt rá, hogy miért érez nap mint nap késztetést a kávéivásra, és ezt a kíváncsiságot képes volt termékeny tudományos munkává alakítani. Arra azonban semmi lehetőséget nem látott, hogy a meditáció által feltárt tudati dimenziókat tudományos módszerrel is meg lehessen vizsgálni, pedig azok egyre inkább érdekelték. Megrekedve és kiégve azon töprengett: felhagy a tudomány művelésével, és elvonul egy indiai ásramba.

Ekkortájt hívta fel őt régi barátja és kollégája, Bob Schuster, aki nemrég vonult nyugdíjba az amerikai Nemzeti Drogkutató Intézet (NIDA) éléről. Schuster azt javasolta neki, hogy keresse meg azt a fiatalembert, akivel nemrég az Esalen Intézetben találkozott: Bob Jesse-t. Jesse egy kis összejövetelt szervezett tudósok, terapeuták és valláskutatók részére a legendás Big Sur-i elvonulóközpontban azzal a szándékkal, hogy megvitassák a pszichedelikus szerek által kínált lehetőségeket: hogyan lehetne őket rehabilitálni, van-e bennük terápiás, illetve spirituális fejlődési lehetőség. Jesse maga sem orvos, sem pedig tudós nem volt; informatikusként az Oracle üzletfejlesztésért felelős alelnöki posztját töltötte be. Küldetésének tekintette a pszichedelikus szerek tudományának újjáélesztését, de nem az orvoslás, hanem inkább a lelki-szellemi fejlődés eszközeként.

Griffiths mesélt Schusternek a spirituális elmélyüléseiről, és bizalmasan elmondta neki, hogy mennyire nem tud már lelkesedni a hagyományos gyógyszerkutatásért. „Beszélj ezzel a fickóval” – tanácsolta neki Schuster. „Van néhány érdekes ötletük az entheogénekkel kapcsolatban. Lehet, hogy kitaláltok valamit közösen.”

○○○

HA VALAHA IS MEGÍRJÁK a pszichedelikus szerek kutatásának történetét, a kutatások második hulláma kapcsán két zseniális különcöt biztosan meg fognak benne említeni. Ez a két (tulajdonképpen laikus) különc fáradhatatlanul, sokszor a háttérben maradva dolgozott azon, hogy újra felvirágoztassák ezt a tudományterületet. Mindkettőjük elhivatottsága személyes tapasztalaton alapult: olyan pszichedelikus élményeket éltek át, amelyek gyökeresen átformálták a világképüket, és meggyőzték őket arról, hogy ezek az anyagok nemcsak az egyes embereket képesek meggyógyítani, hanem az egész emberiséget is. Abban is hittek, hogy a pszichoaktív szerek társadalmi rehabilitációjának legjobb módja a megalapozott, tudományos kutatás. Több tudományos kísérletet ők maguk álmodtak meg, és csak a tervezési fázis után kerestek hozzá olyan tudósokat – sőt finanszírozták is őket –, akik aztán átültették a terveket a gyakorlatba. Gyakran a szakcikkek szerzői között is felbukkan a nevük, többnyire utolsóként.

Kettejük közül Rick Doblin volt a régebbi motoros, és ismertebb név is volt ezekben a körökben. Doblin még a sötét 1986-os esztendőben alapította meg a Multidiszciplináris Egyesület a Pszichedelikus Kutatásokért (MAPS) nevű szervezetet, egy évvel azután, hogy az MDMA-t betiltották. Ebben az időszakban még minden józanul gondolkodó tudós számára egyértelmű volt, hogy a pszichedelikus szerek kutatásának újraindítása teljesen reménytelen vállalkozás lenne.

Az 1953-ban született Doblin viszont olyan volt, mint egy nagy, makacs kutya, aki nem engedi el a csontot. Azóta lobbizik kormányzati szintű változásért a pszichedelikumok megítélésével kapcsolatban, hogy 1987-ben lediplomázott a floridai New College-ban. Miután egyetemistaként először az LSD-vel, később pedig az MDMA-val kísérletezett, Doblin arra jutott, hogy az a hivatása, hogy pszichedelikus terapeuta legyen. Azonban miután 1985-ben betiltották az MDMA-t, ez az álom elérhetetlenné vált a szövetségi törvények és szabályozások megváltoztatása nélkül. Ezért Doblin úgy döntött, hogy céljai elérése érdekében előbb inkább szerez egy társadalompolitikai doktori fokozatot a Harvard Kennedy Schoolon. Ott kitanulta az FDA, azaz Egyesült Államok Élelmiszer- és Gyógyszerügyi Hivatala gyógyszer-engedélyezési folyamatának csínját-bínját, és disszertációjában felvázolta azt a hosszú és fáradságos utat a pszichoaktív szerek hivatalos elfogadásáig, amelyen ma a pszilocibin és az MDMA is lépdel.

Doblin lefegyverzően, szinte gyermekien őszinte: készséggel beszél az őt formáló pszichedelikus élményeiről, politikai stratégiáról és taktikáról az újságíróknak. Timothy Learyhez hasonlóan a legvidámabb harcosok közé tartozik: a mosoly szinte le sem hervad az arcáról, és hihetetlen energiával veti bele magát a munkába. Ez a lelkesedés elég meglepő annak fényében, hogy eddigi élete során tulajdonképpen mindenhol csak falakba ütközött.

Kissé dickensi hangulatú irodája a massachusettsi Belmontban található, nagy, gyarmati stílusú házának padlásán. Ennek a kicsiny helyiségnek az íróasztalán plafonig érő, ingatag kupacokban tornyosulnak a kéziratok, folyóiratcikkek, fényképek és mindenféle érdekes tárgyak. A több mint negyvenéves emléktárgyak között akad olyan is, amely annak az időnek állít emléket, amikor pályája elején Doblin úgy gondolta, a vallási viszályokra az lenne a megoldás, ha a világ néhány szellemi vezetőjének elpostázna egy-egy adag MDMA-tablettát. Ez a szer ugyanis arról híres, hogy ledönti az emberek közti falakat, és fellobbantja az empátiát. Ő intézte el azt is, hogy ezer adag MDMA kerüljön a szovjet hadsereg olyan tagjaihoz, akik a Reagan elnökkel folytatott fegyverzetkorlátozási tárgyalásokon dolgoztak.

Doblin számára az, hogy az FDA engedélyt adjon a pszichedelikus szerek gyógyászati alkalmazására (ez ma már szerinte belátható közelségben van az MDMA és a pszilocibin esetében), csak egy eszköz egy nagyratörő és még vitatottabb cél eléréséhez: hogy a pszichedelikumok ne csak az orvoslásban, hanem az amerikai társadalomban és kultúrában is helyet kapjanak.

Ez ugyanaz a bevált recept, amelyet a marihuána dekriminalizálásáért folyó kampány is alkalmazott: a kannabisz gyógyászati felhasználásának előtérbe helyezése átformálta a szer imázsát, ami szélesebb társadalmi elfogadottsághoz vezetett.

Ezekkel a megnyilvánulásokkal viszont nyilván nem mindenki ért egyet. A pszichoaktív szerek legalizálásáért vívott harc óvatosabb szereplőinek – köztük Bob Jesse-nek is – kifejezett ellenérzései vannak Doblin elveivel szemben. Rick Doblint viszont nem olyan fából faragták, hogy hajlana a kompromisszumra, és eszébe sem jut nyilatkozataiban óvatosan fogalmazni. Emiatt rengeteget szerepel a sajtóban, de hogy ez mennyit használ vagy inkább mennyit árt az ügynek, azon már lehet vitatkozni. Abban viszont aligha van vita, hogy az utóbbi években Doblinnek fontos kutatásokat sikerült engedélyeztetnie és finanszíroztatnia – különösen az MDMA esetében, amely régóta a MAPS fókuszában van. A MAPS több kisebb klinikai vizsgálatot is támogatott, amelyek a poszttraumás stresszzavar (PTSD) kezelésében mutatták meg az MDMA terápiás értékét. (Doblin elég tágan értelmezi a „pszichedelikumok” fogalmát: nála ebbe a kategóriába tartozik az MDMA, sőt még a kannabisz is, noha az agyra kifejtett hatásmechanizmusuk erősen különbözik a klasszikus pszichedelikus szerekétől.)

A MAPS nemcsak a PTSD és más diagnózisok esetén próbál segíteni az érintetteknek, hanem például olyan klinikai vizsgálatot is szponzorál a UCLA-n, amelyben autista felnőtteket kezelnek MDMA-val. Doblin rendíthetetlenül hisz abban, hogy a pszichedelikumok képesek jobbá tenni az emberiséget, feltárva a tudat egy olyan spirituális dimenzióját, amely mindannyiunkban közös, vallásos meggyőződéstől vagy annak hiányától függetlenül. Ahogy ő fogalmaz: „A misztikum a fundamentalizmus ellenszere.”

○○○

RICK DOBLINHOZ KÉPEST Bob Jesse szinte szerzetesi életet él. Semmiféle szertelenség vagy óvatlanság nem jellemző rá. Jesse az ötvenes éveiben jár, és egyetlen, kicsiny helyiségből álló kunyhójában él és dolgozik a San Franciscótól északra húzódó vad hegyvidéken. Kimért és nagyon óvatos a sajtóval kapcsolatban, nyilatkozatainak minden szavát alaposan megfontolja. Kerüli a nyilvánosságot, és minden szempontból próbál kívülálló maradni. A gyors internet kivételével nemigen csatlakozik más hálózathoz.

„Bob Jesse olyan, mint egy bábmester” – mondta nekem egyszer a pszichológus Katherine MacLean, aki 2009 és 2013 között Roland Griffiths laborjában dolgozott. „Ő az a fajta látnok, aki a színfalak mögött dolgozik.”

Jesse aprólékos útba igazítását követve a San Francisco-öböl vidéktől északi irányba fordultam, mígnem egy keskeny földút végén kötöttem ki. Kérésére könyvemben nem nevezem meg a megyét, ahol lakik. Egy túraösvény kiindulópontjánál leparkoltam az autóm, majd a „Belépni tilos” táblák felhívását figyelmen kívül hagyva követni kezdtem az ösvényt. Addig kaptattam felfelé a hegyoldalon, amíg eljutottam a hegytetőn megbúvó, képeslapra illő lakhelyéhez. Olyan volt, mintha egy varázslóhoz érkeztem volna látogatóba.

A takaros kis kunyhó már két embernek is szűkös lett volna, ezért Jesse a szabadban rendezte be a nappaliját: a fenyők és sziklák közé kényelmes kanapékat, székeket és asztalokat telepített. Épített egy szabadtéri konyhát is, a zuhany pedig egy sziklapárkányon kapott helyet, ahonnan pazar kilátás nyílt a hegyekre. Az egész tábornak olyan hangulata van, mintha egy ház belsejét kifordítottuk volna a külvilág felé.

A kora tavaszi nap legnagyobb részét a szabad ég alatti nappalijában töltöttük. Meleg gyógytea kortyolgatása közben arról a minden feltűnést kerülő kampányáról beszélgettünk, amelyet a pszichedelikus szerek elfogadottságának visszaállításáért folytatott: egy mestertervről, amelyben Roland Griffiths is kulcsszerepet játszik. „Kicsit ódzkodom a kamerától, úgyhogy kérlek, ne készíts fényképet vagy bármilyen felvételt” – szögezte le rögtön a találkozásunk kezdetén.

Jesse szikár, de izmos fickó. Szögletes fején rövidre nyírt ősz haj, keret nélküli, szintén szögletes szemüvege visszafogottan elegáns. Nemigen látni mosolyt az arcán, és van benne egy adag abból a fajta merevségből, amit a mérnökökhöz szoktam társítani. De néha meglepetésszerűen felvillannak az érzelmei, amelyeket aztán azonnal magyarázni is kezd. Mintha narrálná a saját viselkedését: „Talán észrevette, hogy ettől a témától kicsit könnybe lábadt a szemem. Hadd mondjam el, miért…”

Nemcsak a saját szavait válogatja meg nagy gonddal, hanem másoktól is elvárja ugyanezt a precizitást. Amikor én például különösebb megfontolás nélkül a „rekreációs használatról” beszéltem, a mondat közepén félbeszakított. „Lehet, hogy érdemes volna ezt a kifejezést újragondolni, mert ennek a használatával elbagatellizálják az átélt élményt. De miért is? Hiszen a »rekreáció« szó eredetileg újrateremtést, felüdülést jelent – ami minden, csak nem jelentéktelen. Erről hosszan lehetne értekezni, de most maradjunk ennyiben, és térjünk vissza rá később. Kérem, folytassa.” Első beszélgetésünk során végig jegyzeteltem, és közben Jesse vagy fél tucatszor kérte, hogy amit éppen mondott, inkább ne idézzem a későbbiekben.

Bob Jesse Baltimore környékén nőtt fel, és a Johns Hopkins Egyetemen tanult informatika és villamosmérnök szakon. Huszonévesen néhány évig a Bell Labsnél dolgozott, hetente ingázva Baltimore és New Jersey között. Ekkor vállalta fel nyíltan, hogy meleg, és a munkahelyén elérte, hogy a vezetőség elismerje a cég első homoszexuális dolgozói csoportját. (Akkoriban az anyacég, az AT&T úgy 300 ezer embert foglalkoztatott.) Később azt is sikerült kiharcolnia, hogy a Pride-hét alatt a vállalat székházára kikerüljön a szivárványzászló, és hogy céges delegációt küldjenek a felvonulásra. Ezek az eredmények megtanították Bob Jesse-t arra, hogy a legjobb politika a háttérbe húzódva, csendben dolgozni egy ügyön, hangoskodás és babérok követelése nélkül.

Jesse 1990-ben az Oracle-höz szerződött, és a San Francisco-öböl vidékre költözött. A vállalat 8766. alkalmazottja lett, és bár nem tartozott a cég legelső dolgozói közé, de még elég korán lépett be ahhoz, hogy jelentős részvénycsomagot kapjon. Nem kellett hozzá sok idő, és az Oracle is már a saját csapatával vonult fel a San Franciscó-i Pride-on. Jesse finom, de kitartó noszogatására az Oracle a Fortune 500 vállalatai közül az elsők között biztosított vállalati juttatásokat a dolgozók azonos nemű partnereinek is.

Bob még középiskolás korában kezdett el érdeklődni a pszichedelikus szerek iránt, amikor az egyik biológiaórán a drogokról volt szó. Akkor azt mondták neki – nagyon helyesen –, hogy ez a szercsoport sem testi, sem pedig pszichés értelemben nem okoz függőséget. A tanár ezután a pszichedelikus szerek hatásáról is beszélt, többek között a tudatállapot és a vizuális észlelés megváltozásáról. Mindez Jesse számára végtelenül izgalmasnak tűnt. „Éreztem, hogy itt többről van szól, mint amennyit elmondtak” – emlékezett vissza. „Szóval elraktároztam ezt az információt az agyamban.” De csak sokkal később érezte magát késznek arra, hogy alaposabban is beleássa magát a témába. És hogy miért tartott ez ennyi ideig? Ő maga válaszolta meg ezt a kérdést. „Egy melegségét rejtegető srác jó okkal tarthat attól, mi minden derülhet ki róla, ha óvatlanul elengedi magát.”

A húszas éveiben, még akkor, amikor a Bell Labsnél dolgozott, Jesse új baráti körbe kezdett járni Baltimore-ban. Ez a társaság teljesen tudatosan úgy döntött, hogy kísérletezni fog a pszichedelikus szerekkel. A csapatból valaki mindig „földközelben” maradt arra az esetre, ha bárkinek segítségre lenne szüksége, vagy ha valaki éppen becsengetne hozzájuk. A dózisokat is csak apránként, fokozatosan emelték.

Egy szombat délutánon is épp ilyen „kísérletet” folytattak egy baltimore-i lakás biztonságában. Aznap a huszonöt éves Jesse nagy dózisú LSD hatására egy olyan erőteljes „nem duális” élményt élt át, amely később sorsfordítónak bizonyult számára.

Megkértem rá, hogy mondja el részletesebben, mi történt vele. Némi tétovázás után, óvatoskodva fogott bele a történetbe, és azzal kezdte, hogy „Remélem, a kényes részeket nem adod majd tovább”.

„A hátamon feküdtem egy fikusz alatt” – idézte fel. „Tudtam, hogy erős élményben lesz részem. Aztán eljött az a pont, amikor az énem, az a kevés, ami még megmaradt belőle, egyszerűen elkezdett teljesen eltűnni. Totálisan megszűnt a tudatosságom azzal kapcsolatban, hogy egy baltimore-i lakás padlóján fekszem. Azt sem tudtam, nyitva van-e a szemem, vagy be van csukva. Megnyílt előttem valami, amit jobb szó híján valamilyen térnek tudnék nevezni. De igazából nem a szokásos értelemben vett tér volt, hanem inkább a puszta tudatosság, egy forma és tartalom nélküli tartomány. És ebbe a tartományba belépett egy égi entitás. Ez az entitás pedig a fizikai világ kialakulása volt. Olyan volt, mint az ősrobbanás, csak dörej és vakító fény nélkül. A fizikai világegyetem születését tapasztalhattam meg. Egyfelől drámai esemény volt, talán a legfontosabb a világ történetében. És mégis, csak úgy szinte magától… megtörtént a dolog.”

Megkérdeztem tőle, hogy ő maga, mint személy, hol is volt mindebben. „Egy mindenhol jelen lévő megfigyelő voltam. Én magam voltam a megszületés.” Amikor erről kezdett beszélni, jeleztem neki, hogy kezdem elveszíteni a fonalat, nekem ugyanis soha nem volt részem ilyenfajta élményben, így elképzelni sem tudtam. Ezután hosszú szünetet tartott.

„Keresem a szavakat, mert valahogy nem tudom velük kifejezni azt, amit mondani szeretnék. Úgy érzem, csak korlátoznak, nem pedig segítenek abban, hogy megosszam a tapasztalataimat.” A misztikus élmény egyik jellemző tulajdonsága, hogy képtelenség szavakba önteni.

– Ez a tudatosság meghalad bármiféle konkrét érzékszervi modalitást – magyarázta, ami számomra nem volt túl nagy segítség.

– Ijesztő volt? – próbáltam jobban megérteni.

– Nem, egyáltalán nem éreztem rettegést, csak le voltam nyűgözve, és átjárt az áhítat. – Rövid szünet után így folytatta:

– Hát, talán némi félelem volt azért bennem.

Ettől az „ősrobbanástól” kezdve (ha nevezhetem így ezt a tapasztalást) Jesse végignézte a mindenség születését. Eposzi ívű történet bontakozott ki előtte, a kozmikus por megjelenésétől a csillagok, majd a naprendszerek létrejöttén át az élet felbukkanásáig, onnan pedig „ahhoz, amit mi embereknek hívunk”. Aztán kialakult a beszéd, és öntudatra ébredtünk, majd eljutottunk egészen addig a pontig, ahol Jesse azt érezte, „itt vagyok, ebben a szobában, a barátaim körében. Körbeértem, és pontosan oda érkeztem vissza, ahol voltam. Mindeközben a valóságban mennyi idő telhetett vajon el? Fogalmam sem volt róla”.

– Leginkább az átélt tudatosság minősége maradt meg bennem. Ez valami egészen más dimenzió volt, mint az, amit én Bobként ismertem. És nem hagyott nyugodni a kérdés, hogy vajon hogyan illeszkedhet be ez a kitágult tudatosság a dolgok megszokott struktúrájába. Ha ezt az élményt valóságosnak tekintem (márpedig nem vagyok benne biztos, hogy tényleg az volt-e), akkor azt kell gondolnom, hogy a tudat létezése elsődleges az anyagi világ létezéséhez képest. Sőt hamarabb is létezett.

Tehát most úgy véli, hogy a tudat az agyunk fizikai valóságán kívül is létezhet? Nem biztos benne.

– De ezelőtt abszolút meg voltam győződve az ellenkezőjéről, vagyis arról, hogy a tudat kizárólag a szürkeállományunk terméke. És innen eljutni odáig, hogy ebben ma már bizonytalan vagyok, óriási fordulat számomra.

Megkérdeztem tőle azt is, hogy egyetért-e azzal, amit (ha jól emlékszem) a dalai lámától olvastam: az az elképzelés, miszerint az agy hozza létre a tudatot – amit a legtöbb tudós különösebb kétely nélkül elfogad –, pusztán „metafizikai feltevés, nem pedig tudományos tény”.

– Bingó – vágta rá Jesse. – Ez a lehetőség, főleg az én agnosztikus beállítottságommal és a tudomány szerelmeseként számomra mindent megváltoztat.

○○○

AMI VISZONT EGYÁLTALÁN nem fért a fejembe, hogy ugyan miért tulajdonít valaki ekkora jelentőséget egy ilyen élménynek? Milyen alapon tartja hitelesnek? Nem értettem, miért nem lehet egyszerűen csak elkönyvelni, hogy ez egy „érdekes álom” vagy „drogos képzelgés” volt. De úgy tűnik, hogy ezeknek a misztikus élményeknek a közös ismertetőjegye egyrészt az, hogy nem lehet őket szavakba önteni, másrészt pedig az a megingathatatlan meggyőződés, hogy valami mély és objektív igazság tárul fel előttünk. Mindez teljesen függetlenül attól, hogy az élményt drog, meditáció, böjt, önostorozás vagy épp szenzoros depriváció idézte-e elő. William James nevet is adott ennek a tapasztalásnak, „noetikus jelleg”-nek nevezte el.[15] Az ilyen misztikus élményt átélő emberek úgy érzik, hogy be lettek avatva a világegyetem egy örök titkába, és ez a meggyőződésük megingathatatlan. Ahogyan James írta: „Az álmok nem állják ki ezt a próbát.”[16]

Szinte biztos, hogy e miatt a meggyőződés miatt válik a pszichedelikus élményt átélőkből időről időre vallásalapító, vagy akár a világtörténelmet formáló személyiség. Ami viszont sokkal gyakoribb eset, hogy ezek az élmények a szerhasználók saját életét változtatják meg alapjaiban. A kulcsszó mindkét esetben a „minden kétséget kizáró” meggyőződésen van.

Arra, hogy ilyen hitelesnek érződnek ezek az élmények, több magyarázatot is el tudok képzelni, de egyik sem maradéktalanul kielégítő számomra. A legegyszerűbb, mégis talán a legnehezebben elfogadható magyarázat, hogy tényleg magát a valóságot tapasztaljuk meg, és hogy erre a valóságra, amelyet a hétköznapi éber tudat börtönébe zárva nem látunk, a megváltozott tudatállapot nyitotta rá a szerhasználó szemét. A tudomány azonban nem igazán tud mit kezdeni ezzel az értelmezéssel, mert a megszokott tudományos módszertannal maga az észlelet nem vizsgálható, így annak a valóságossága sem igazolható. Ebben az esetben csak egy szubjektív beszámolót tudunk vizsgálat alá vonni, ami pont az ellentéte egy mérhető és reprodukálható objektív adatnak. A tudomány nem kíváncsi az egyén tanúságtételeire, és egyáltalán nem is toleráns azokkal kapcsolatban. Meglepő módon a szervezett vallások ugyanígy vannak ezzel – gondban vannak, ha egy olyan kinyilatkoztatásnak kellene hitelt adniuk, amelyet egy hívő közvetlenül maga élt át.

Vannak azonban olyan esetek, amikor a tudomány is kénytelen az egyéni beszámolókra támaszkodni. Ilyen például az emberi (ön)tudat, amelyet szubjektív jellege miatt tudományos eszközökkel jelenleg nem tudunk vizsgálni. Kizárólag a saját tudatában élő személy velünk megosztott gondolatait elemezhetjük, és ebben az esetben a fenomenológia – a tudat számára észlelhető esemény – jelenti a legfontosabb adatot. Ez a fajta adat viszont nem kielégítő akkor, amikor a saját tudatunkon kívüli világról szeretnénk objektív igazságokat megállapítani.

Pont azért nehéz hitelt adni a misztikus élményeknek, mert jellegükből adódóan gyakran elmosódik bennük a határ belső és külső világ között. Ezt élte meg Bob Jesse is, amikor „szétáradó tudatossága” egyszerre tűnt a sajátjának és önmagán kívül létezőnek. Ez lehet tehát a noetikus bizonyosság egy másik lehetséges magyarázata: amikor a szubjektív „én” érzete felbomlik, lehetetlenné válik különbséget tenni a szubjektív és az objektív igazság között. Ez a tapasztalás gyakran előfordul magas dózisú pszichedelikus élmények átélése során, de akár meditáció közben is megjelenhet tapasztalt meditálók esetében. Ha feloldódik az éned, akkor mégis hogyan tudnál bármiben is kételkedni?

○○○

BOB JESSE ELSŐ, ELEMENTÁRIS EREJÛ pszichedelikus utazását sok hasonló élmény követte. A szerekkel történő kísérletezésének tapasztalatai néhány év után végül teljesen új vágányra terelték az életét. Jesse az 1990-es évek elején San Franciscóban élt, ahol többször is részt vett egész éjszakán át tartó rave-partikon. Rájött arra, hogy a legjobban sikerült ilyen táncpartik „kollektív pezsgése” – pszichedelikus anyagok használatával vagy anélkül – szintén fel tudja oldani a szubjektum-objektum kettősséget, és így teljesen új spirituális távlatokat tud nyitni. Ezeknek az élményeknek a hatására beleásta magát a spirituális hagyományokba, és a buddhizmustól kezdve a kvékereken át a meditációig feltérképezte őket. Eközben a saját életében is fokozatosan átrendeződtek a prioritások. „Kezdett körvonalazódni bennem, hogy talán sokkal fontosabb és sokkal kielégítőbb számomra ezzel foglalkozni, mint azzal, amit addig csináltam” informatikusként.

Jesse egyéves alkotói szabadságra ment az Oracle-től (1995-ben végleg fel is mondott), és létrehozott egy nonprofit szervezetet, a Spirituális Gyakorlatok Tanácsát (Council on Spiritual Practices, CSP). Ez a szervezet azzal a céllal született, hogy „a szentséggel való közvetlen találkozást minél több ember számára elérhetőbbé tegye”. A szervezet a honlapján nem veri nagy dobra, hogy mennyire szívén viseli az entheogének – ez Bob Jesse kedvenc szava a pszichedelikumokra – ügyének előmozdítását, de a CSP küldetését így is beszédesen fogalmazza meg: „azon folyamatok azonosítása és kidolgozása, amelyek az elsődleges vallási élmény biztonságos és hatékony kiváltására alkalmasak”. A honlapon (csp.org) rengeteg szakirodalom elérhető a pszichedelikus szerek kutatásával kapcsolatban, továbbá rendszeresen beszámolnak a Johns Hopkins Egyetemen folyó munkáról is. A CSP emellett jogi procedúrákban is szerepet vállal, például az UDV-pert is támogatta egészen a 2006-os, UDV-nek kedvező legfelsőbb bírósági döntésig.

A CPS tehát abból nőtt ki, hogy Jesse San Franciscóba költözése után elkezdte módszeresen feltérképezni a pszichedelikus irodalmat és a környék pszichedelikus közegét. Megfontolt, kissé rögeszmés és kifogástalanul udvarias módján felkereste a környék számos „pszichedelikus nagy öregjét” – azt a színes szereplőgárdát, amely 1970 előtt aktívan részt vett a pszichedelikus szerek kutatásában és terápiás alkalmazásában. Ahogy korábban már említettem, 1966-ban fogadták el a kábítószerekről szóló törvényt (Controlled Substances Act), amely a legtöbb ilyen tudatmódosító szert betiltotta. Az LSD-t és a pszilocibint pedig egyenesen az I. kategóriába sorolta, vagyis olyan anyagnak nyilvánította, amelynek magas a visszaélési potenciálja, és nincs ismert gyógyászati felhasználása.