Varga Gy. Brian

A kék orchidea

Varga Gy. Brian: A kék orchidea

©Varga György

Szerkesztés/ korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/vgbrianwriter//

A történet valamennyi szereplője kitalált személy, bármilyen egyezőség a valósággal csupán a véletlen műve.

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156373793

mobi ISBN: 9786156373809

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Tartalomjegyzék

Előszó és köszönetnyilvánítás

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

EPILÓGUS

Előszó és köszönetnyilvánítás

Kedves Olvasó!

Ez a regény, amit most a kezedben tartasz, hosszú utat járt be. Még 2014-ben találtam ki az alapötletét, és el is kezdtem írni, a mostanihoz képest teljesen más formában. Sosem voltam vele elégedett, ezért újra elkezdtem, és az első néhány oldalt megmutattam egy barátomnak. Kritikus volt, ami szerintem fontos, mert olvasói szemmel másképp tekint rá akár egy barát, egy ismerős, egy teljesen idegen, mint mi, akik írjuk a történetet.

Sajnos az élet úgy hozta, hogy már nem vagyunk kapcsolatban egymással. Később újból elkezdtem a regényt, és ezúttal olyat szerettem volna írni, amire ő is azt mondta volna, hogy „igen, ezzel már lehet kezdeni valamit”. Persze még mindig nem a végleges formáját kapta, hiszen útközben megjárt több pályázatot, és a visszajelzések alapján, illetve a többszöri átolvasás után még bőven volt mit javítani rajta. De bízom benne, hogy a barátom elégedett lenne vele. Ezért ez a regény elsősorban neki szól.

A kék orchidea a keletkezését tekintve megelőzi a Két nap az életet. Ez volt az első olyan történet, amelyet ki mertem adni a kezemből, el mertem küldeni pályázatra vagy egy-egy kiadóhoz. A cselekménye viszont jóval később játszódik, mint a Két nap az életé, éppen emiatt döntöttem úgy, hogy az utóbbi kerüljön előbb kiadásra. A témáját tekintve is kicsit talán másabb, habár néhány mozzanat mégis hasonló az előző kötethez. Bízom benne, hogy ugyanúgy tetszeni fog neked.

Ezt a regényt először a kollégáim olvashatták el, ezért őket illeti az első köszönet. Segítettetek, mikor a pályázathoz olvasói véleményre volt szükség, észrevételt tettetek, vagy éppen dicsértetek. Hálás vagyok minden egyes szóért!

Köszönöm a barátaimnak, akik támogatnak, és biztatnak, hogy folytassam!

Hugyec Anikó, drága barátnőm, hálás vagyok a Sorsnak, amiért összehozott minket! Nagyra értékelem a tanácsaidat, a véleményedet, és mindent, amit tőled kapok! Örülök, hogy megismertük egymást!

Köszönöm a családnak és a rokonoknak a támogatást és a lelkesedést az első könyv után. Remélem, ezt is találjátok majd olyan jónak, mint a Két nap az életet.

Ashley Redwood, veled mindig olyan jó együtt dolgozni! Ezúttal is nagyszerű borítót készítettél a könyvemnek! Köszönöm!

NeylaGrey, annyira örülök, mikor a szerkesztés után elmondod a véleményedet a történetről! Sok erőt ad nekem.

Hálás vagyok Mimi Taylornak és a NewLine Kiadónak, amiért ismét ők vették gondozásba ezt a művet. Nagyszerű munkát végeztek!

És természetesen neked is köszönöm, kedves Olvasó, hogy az előző könyv után bizalmat szavaztál ennek a történetnek is!

Redunak

… ezzel még tartoztam…

ELSŐ RÉSZ

Egy

Aranyló, kora őszi délután volt, amikor a Befogad-Lak névre keresztelt fogadó nyitóünnepségére sor került Albertkázmérpusztán. A kis település alig több mint húsz fős lakossága nem fűzött túl nagy reményeket a vállalkozáshoz: nem ez volt az első próbálkozás, de eddig mindegyik megbukott. Feltették hát a kérdést: ez most miért alakulna másképp? Pedig a rengeteg munka, amit az épület átalakítására áldoztak, nem beszélve a sok szervezésről, vásárlásról, tervezésről – mind megérdemelte volna a sikert.

Gordos Éva a Mademoiselle nevű online magazinnak dolgozott. Voltak kritikái filmekről, könyvekről, néha éttermekről, de ha úgy esett, egészségről, szépségápolásról, vagy – szingliként – ne adj’ isten párkapcsolatról is megjelent egy-egy írása. Emellett, hogy a néhány éve elvégzett virágkötő tanfolyamnak hasznát vegye, olykor csokrokat, asztali díszeket, koszorúkat készített. Nem régóta lakott ezen a helyen, és nagyvárosi nőként eleinte nagyon furcsa volt neki az itteni nyugalom, de az elmúlt időszakban valamennyire sikerült beilleszkednie. Nem mindenkit ismert még, de tudta, ez az idő előrehaladtával változni fog, hiszen egy ekkora faluban elkerülhetetlen, hogy az egyik ember ne találkozzon előbb-utóbb a másikkal. Barátnője, Kelemen Ildikó már korábban megérkezett hozzá, ő azonban még a ruhái között válogatott, mert nem tudta, mit vegyen fel.

– Ne gondold, hogy akkora esemény lesz – mondta Ildikó a szoba ajtajában ácsorogva. – Az a világoszöld ruha, amelyiket az előbb megfogtad, pont megfelel.

Éva maga elé tartotta a ruhát, elhúzta a száját, majd vállat vont.

– Jó, legyen – felelte beletörődően, pedig a vörös hajához remekül illett.

Gyalog indultak el a kellemes, meleg napsütésben. A fogadó előtt már ott állt néhány autó, s útközben Ildikó pesszimistán jegyezte meg, hogy ennél több valószínűleg nem is lesz.

Albertkázmérpuszta egy Várbalog nevű faluhoz tartozott, és közvetlenül az osztrák határ mellett feküdt; az utolsó háztól csak pár lépésnyire volt a másik állam. Egyetlen utca kígyózott végig rajta, útját hatalmas gesztenyefák sora szegélyezte, mögöttük, kicsit beljebb kis parasztházak sorakoztak. Az utca közepén magasodott a neogótikus templom, nem messze tőle keskeny ösvény vezetett a temető felé. Azon túl állt a nemrég felújított fogadó.

Ildikó jóslatához méltón valóban nem volt túl sok ember az ünnepségen. Ennek ellenére azonban kellemes, már-már családias volt a hangulat, és a fogadó új tulajdonosai, egy idős házaspár, szinte mindenkire jó benyomást gyakoroltak. Hosszas beszédbe fogtak, anekdotákat meséltek, bemutatták az épületen elvégzett változtatásokat. A vendégek követték őket, felmentek az emeletre, kimentek az újonnan kialakított parkolókhoz, megtekintették a mindennel felszerelt konyhát. Végül visszatértek a fogadó éttermébe, ahol egy pincér várta őket pezsgőspoharakkal megrakott tálcával, mögötte pedig az asztalok temérdek étel súlya alatt roskadoztak – talán túl sok is volt ahhoz képest, amennyien összegyűltek.

A vendégek mindent végigkóstolhattak. A tálakról jutott bőven mindenkinek hús, saláta és sütemény, és a pincér által körbehordozott tálcáról sem fogyott el sosem az ital.

Ábrahám Gergő jó néhány ember számára ismerős volt, hiszen a nagymamájával élt a faluban. Harminckét éves volt, Ausztriában dolgozott egy étteremben. A szülei gyerekkorában külföldre költöztek, így korán fel kellett nőnie, mivel ő lett a férfi a házban. Ugyan a nagymama sok mindent megcsinált, ami nem nőnek való munka volt, ám ahogy idősödött, az ereje is egyre fogyott. Gergő minden alkalmat megragadott, amivel kicsit megkönnyítette az életüket mind fizikai, mind anyagi szempontból, és mivel aznap éppen ráért, elvállalta a munkát.

– Csodálatos ez a pezsgő! – dicsérte a férfinak Éva, és az üres poharát kicserélte egy telire. Gergő csak bólintott.

Éva, mint lelkes újságíró, sok mindenbe belekóstolt, hogy aztán legyen miről írnia. Mindenből evett egy kicsit, ízlelgette a falatokat a szájában, s volt, hogy az arcára elismerő kifejezés ült ki, máskor pedig meglepetés, mikor egy-egy szokatlan ízt vélt felfedezni. S mikor az italokat kínálgatták, akkor sem mondott semmire nemet, pedig az igazat megvallva nem nagyon bírta az alkoholt. Ildikó próbálta rábírni, hogy menjenek haza, de Éva erről hallani sem akart, hiszen még hol volt az ünnepség vége.

– De nem ezt beszéltük meg! – felelte kissé sértődötten Ildikó. Neki másnap mennie kellett dolgozni Ausztriába, emiatt muszáj volt korán felkelnie. Viszont Évát sem akarta magára hagyni, mert attól félt, még jobban becsíp. Éva persze hajthatatlan volt, így Ildikó, mikor megelégelte a könyörgést, fogta magát, és hazament.

– A barátnője jól itt hagyta – szólította le Gergő az egyedül maradt nőt, aki éppen megint az asztal előtt álldogált, és a sütemények közül válogatott. Mandulás csók, házi sütésű kakaós keksz és barackos linzer között vacillált.

– El kellett mennie – vonta meg a vállát.

– Úgy láttam, vitatkoztak valamin.

– Semmiség – legyintett Éva. – Maga szerint melyik finomabb?

– Nos, mivel egyiket sem kóstoltam, de a linzer a kedvenceim közé tartozik, így arra szavazok.

– Hogyhogy nem kóstolta? Megtiltották?

– Úgy valahogy. Tudja, ez a vendégeknek van ide kirakva, nem az alkalmazottaknak.

– Ugyan! Na, jöjjön, kóstoljon meg egyet, majd én veszek kistányérra, és addig elfordul, nehogy az a hárpia nőszemély meglássa – utalt Editre, a fogadó tulajdonosára.

– Honnan tudja, hogy az?

– Aki ilyen szöveggel látja el a vendégeit, annak mindig van valami takargatnivalója.

– Nem hinném, hogy bármiféle titkuk lenne.

– Nemcsak arról van szó. Hanem mondjuk saját magáról, hogy hogyan bánik az embereivel.

– Maga mindig ilyen borúlátó?

Éva elnevette magát. – Újságíró vagyok. A dolgok mögé kell látnom.

– És itt ezt látja? – vonta fel a szemöldökét Gergő, miközben elfordult, mintha csak Évának segítene választani az ételek közül, és gyorsan bekapta a linzert. Az omlós tészta pillanatok alatt szétolvadt a szájában, vaníliás íze keveredett a házi baracklekvár és a dió ízével, megadva azt a régimódi különlegességet és házias jelleget, amit Gergő eddig csak a nagymamájánál tapasztalt.

– Nem vagyok teljes mértékben biztos abban, hogy minden, amit az előbb elmondtak, igaz. Ha így lenne, akkor ez lenne a tökéletes munkahely, és látja, magának sem szabad egy árva süteményt sem ennie. Egyébként milyen? – érdeklődött a vörös hajú nő, de a férfi nem tudott válaszolni, míg le nem nyelte a süteményt.

– Ezt mindenképpen kóstolja meg. És ha nem ír róla ódát, kérdőre vonom – felelte teljes komolysággal Gergő, mire a nő a fejét hátravetve ismét elnevette magát. Apró, fehér fogai gyöngysorként villantak fel ilyenkor.

– Adjon inkább egy pohár pezsgőt!

– Nem lesz túl sok?

– Dehogy!

Lassan beesteledett, és a vendégek egyre fogyatkoztak. Gergő hallotta, amint a főnökasszonyának az egekig magasztalják a megnyitót, és tovaszálló ígéreteket tesznek, hogy ha erre járnak, beugranak, és az ismerőseiknek mindenképpen ajánlani fogják a helyet. Edit arcára mintha csak odafestették volna azt a széles mosolyt, amivel mindezt fogadta, mert egy pillanatra sem olvadt le róla. Csak mikor már mindenki elment, akkor sóhajtott egy nagyot, és a férjébe kapaszkodva felment az emeletre a saját szobájukba, hogy egy kicsit lepihenjen. Fárasztó volt számára az este, de úgy gondolta, megérte.

Gergő, miután az idős házaspár elvonult, nekilátott összeszedegetni a szanaszét hagyott tányérokat, poharakat, evőeszközöket. Edit néhány perc múlva megjelent a lépcsőn, félig jött csak le, s odaszólt a férfinak, menjen nyugodtan haza, majd ők másnap elrendeznek mindent.

– Még néhány dolgot el kell raknom – felelte a pincér. – Nem tart sokáig.

– Rendben. Köszönöm. Később még lejövök és bezárok. A fizetéséért ugorjon be holnap!

Gergő a tányérokon hagyott ételmaradékokat egy szemeteszsákba pucolta, majd mindent összeszedett, a mosogatónál elöblítette, behelyezte őket a mosogatógépbe, és elindította a programot. Végül fogta a szemeteszsákot, és miután lekapcsolta a villanyt, kilépett a fogadóból. Ahogy ment hátra a kukához, egy alakot látott meg az egyik padon. Gergő meghökkent, és egy pillanatra meg is állt. A hold fényénél aztán közelebb érve felismerte a nőt. Éva ült ott, és mint egy szobor, némán meredt maga elé.

– Maga meg mit keres itt?

– Csak egy kicsit… egy kis levegőre volt szükségem – felelte, majd egy kis szünet után hozzátette: – De jó, hogy jön! Olyan unalmas volt eddig itt egyedül!

Gergő észrevette, hogy Éva túl sokat ivott. Tudta, hogy ez lesz a vége, hiszen nem egy hasonló esettel találkozott már. Odabent figyelmeztette is a nőt, nem lesz-e neki sok a pezsgő, de mivel ő csak egy alkalmazott volt, ki kellett szolgálnia. Bedobta a kukába a zsákot, amit eddig a kezében fogott, aztán átkarolta Évát, hogy elkísérje haza.

– Nem vagyok berúgva, de azért köszi a segítséget – mondta a nő hangosan, mire Gergő rögtön leintette.

– Halkabban egy kicsit! Ha Edit meglátja, hogy itt van, hogy így van itt, azt hiszem, a cikkéből nem lesz sok minden.

– Ó, ne is törődjön vele – legyintett a nő. – Pár dicsérő szó, és már kenyérre is lehet kenni.

Gordos Éva a templomon túl, az utca jobb oldalán lakott egy takaros kis házban. Az ablakok párkányán piros muskátlik virítottak. Maga a ház halványsárga volt, a kerítés diószínre lefestett léc. A bejárathoz kikövezett járda vezetett, mellette tavasszal nárciszok sárgállottak, ám most csak szabadon hagyott földdarabnak látszott. Beljebb rózsatövek és magasra nőtt pampafű váltakozva vettek körül egy kerti pavilont, mely ugyanolyan színre volt lefestve, mint a kerítés. Nyáron kellemes volt itt kint ülni a párnázott padon, teázni, olvasni, élvezni a madarak csicsergését kora reggeltől estig. Éva gyakran ült ki ide írni. Szerette a lágy szellő játékát, a nap meleg sugarának simogatását. Reggelente itt fogyasztotta el a kávéját, és miközben a csészéjéből szürcsölt, végiggondolta, mit fog tenni aznap. Most azonban, eme késői órán mindebből semmi nem látszott, hiszen csak a hold adott némi fényt, meg az utca túloldalán álló, fehér fényű lámpa.

Éva a táskájában kotorászott a kulcsa után, s mikor kinyitotta a bejárati ajtót, felnézett a férfira és megcsókolta. Gergő ismét annyira meglepődött, mint mikor észrevette a nőt a padon, de nem volt ideje tétovázni, mert Éva már húzta is befelé.

– Mit művelsz? – kérdezte tőle a férfi, aki egyáltalán nem így tervezte az estét.

– A pezsgő megtette a hatását – felelte a nő.

De alighogy beértek, Éva az ágyra borult, és pillanatokon belül elaludt, így Gergő mégis hazament.

Kettő

Esővíz csurgott az ezüstszínű csatornában. Csillogott a járda, ahogy az utcai lámpa fénye megvilágította, másutt fekete folt volt csak az összegyűlt víz, mint a papírra kiborult tinta.

– Szóval, nem jössz haza jövő hétvégén? – kérdezte Szalánczyné Tóth Erzsébet a fiát, Ádámot. A fejük felett az eső cseppjei hangosan kopogtak a fiú nagy, fekete ernyőjén.

– Nem, de ezt már megbeszéltük.

– Tudom, csak megkérdeztem, hátha…

– Mennem kell, mindjárt itt a busz. Majd hívlak, ha odaértem.

Mindig így köszöntek el egymástól. Ahogy a fiú a buszmegálló felé ment, azon tűnődött, ez vajon mindig így lesz? Talán igen, hiszen az anyja nem fog már megváltozni soha: mindig az az aggódó, mindent tudni akaró szülő lesz, aki előtt nincsenek titkok.

A busz egyre jobban megtelt, ahogy az újabb megállóknál felszálltak a kollégiumba visszautazó diákok. Ádám zenét hallgatott, később pedig, mikor már a vonaton ült, könyv volt a kezében. Öccsével ellentétben szeretett olvasni, habár ezúttal a vele szemben helyet foglaló kövérkés úr állandó köhögése megakadályozta abban, hogy teljes mértékben elmerüljön a történetben.

Kelenföldön szállt le, majd átment az út fölött húzódó gyalogoshídon, onnan pedig már csak pár lépés volt a panelház, amelyben két másik fiúval együtt lakott. Csak az egyik volt otthon, mikor Ádám odaért. Észre sem vette, hogy a fiú megérkezett, annyira belemerült a számítógépes játékba. Csak amikor Ádám megérintette a vállát, akkor rezzent össze.

– Észre se vettem, hogy megjöttél – húzta le a fejhallgatóját.

– Ezzel a füleden nem is csodálkozom. Az ágyúdörgést sem hallanád meg – jegyezte meg Ádám.

Letette a táskáját az egyik heverőre, majd elkezdte kirakni a tiszta ruhát, amit otthonról hozott. – Norbi nincs itt? – kérdezte közben.

– Nincs. A barátnőjénél alszik. Egész hétvégén vele volt – felelte Márk.

Hétvégén soha nem fordult elő, hogy mindhárman a lakásban maradtak; hol az egyikük utazott haza, hol a másik, de sokszor barátnőkkel töltötték el az időt. Ádám rendszerint azért maradt, mert egy Admiral Club nevű helyen dolgozott pultosként. Nem volt álommunka, de a pénz jól jött, és így, hogy csak hétvégén kellett beugrania, a tanulásra is ugyanúgy oda tudott figyelni.

Hosszas rábeszélés után Ádámnak sikerült meggyőznie az anyját, hogy a következő hétvégére engedje el Pestre az öccsét, Balázst. Akkor még nem tudták, hogy az a hétvége mindkettőjük életébe változást fog hozni.

Átlagos szombat estének indult. Ádám már korábban megvette az öccsének a napijegyet a helyi utazáshoz. Bár sűrűn nem találkozott velük, tudta, bárhol feltűnhetnek az ellenőrök, ezért inkább nem kockáztatott a blicceléssel. A Budaörsi úton lévő legközelebbi megállónál éppen elcsípték a buszt. Sokan voltak rajta. Balázst a reggeli, diákokkal teli buszra emlékeztette, viszont az abban különbözött a mostani alkalomtól, hogy nevetéstől és beszédtől volt hangos. Itt az emberek csak bámultak maguk elé, vagy olykor egymásra, de nem szóltak. Mindenki rohant, senki nem ismert senkit. A kisugárzásuk is távolságtartást közölt: mindenki hagyja őket békén. Balázsnak mindez furcsa volt.

Újbuda-központnál szálltak le, néhány lépést vissza kellett gyalogolniuk a villamosmegállóig. Ádám úgy közlekedett, mintha már rég ismerte volna a várost, holott csak a naponta, vagy legalábbis gyakran megtett útvonalakon volt ilyen magabiztos. A villamos nem volt annyira túlzsúfolva, mint a busz, így leültek. Balázs némán bámult ki az ablakon, és úgy megnézett mindent, mintha első alkalommal járt volna Budapesten. Igaz, eddig nem voltak itt sokszor, a családdal főleg nem. Iskolai kirándulásokon megnézték a nevezetességeket, de azon kívül, a való életből semmi nem látszott.

A Blaha Lujza tér környékén rengeteg, a szombat éjszakába igyekvő fiatal volt, bár a bulizás ideje még nem jött el. Nyáron a legtöbben kint ültek a teraszon – már ahol volt –, de most, hogy bejött az esős, hideg idő, a székeket és az asztalokat már beszedték, és a vendégek odabent, a kellemes melegben töltötték az estét. Az éttermek, kávézók, teázók, cukrászdák ablakain keresztül sárgás fény szűrődött ki; párok ültek az asztaloknál, és egymás süteményéből falatoztak; barátnők ültek egy-egy csésze tea mellett, és a magánéleti problémájukról beszélgettek; családok ünnepeltek valamilyen évfordulót, és az ünnepelt éppen a gyertyát fújta el. A sörözők, romkocsmák dartsozó, csocsózó, vagy a pult mellett ücsörgő haverokkal teltek meg.

A buli csak tizenegy után vette kezdetét. Addig csak néhány fiatal lézengett a klubban, de onnantól úgy özönlöttek le a lépcsőn, mintha most engedték volna ki őket az utolsó tanítási óráról. A ruhatár megtelt, a pörgés beindult. A fények villództak, zöld lézercsíkok szelték át a sötétséget, a terem közepén a mennyezetről diszkógömb forgott. Ádámnak megfájdult a feje, és tudta, ha nem vesz most be valamit, akkor a hajnalig tartó dübörgés az őrületbe kergeti. Ám amikor a raktárhelyiség melletti kis öltözőjükben a táskájában kutatott, eszébe jutott, hogy semmije sincs. Két hete fogyott el, és azóta elfelejtett venni. Visszament, megkérdezte az egyik kolléganőjét, tud-e neki adni gyógyszert. A lánynál általában mindig volt, és szívesen kisegített ilyen esetekben másokat.

Balázs eleinte ott ült a pult mellett, beszélgetett a bátyjával, mikor az éppen nem szolgált ki senkit. Várta azt az érzést, amikor elönti a szabadság, a testét átjárja a zene üteme, és a lábai elkezdenek rá mozogni. Mindig így indult: az első félórában csak ült, míg el nem lazult teljesen. De aztán hamarosan eltűnt, és Ádám onnantól csak pillanatokra látta, kivéve persze, mikor újabb italért állt a sor mellé, remélve, a testvére a többiek előtt kiszolgálja. Ádám viszont nem tett vele kivételt, így Balázsnak muszáj volt nagy duzzogva a sorba állni. Később Ádám látta, hogy az öccse leparkolt az egyik kollégájánál, és mint két haver, beszélgettek egymással. Mivel ő nem adta meg neki rögtön, amit akart, másnál próbálkozott. Pika – akinek az igazi neve egyébként Árpád volt, és az Árpikából származott a beceneve – néhány évvel idősebb volt Ádámnál, bár kissé gyerekes. Talán ebből fakadóan értették olyan jól meg egymást Balázzsal. Aztán a fiú újból eltűnt, de a bátyja nem aggódott: talpraesett volt és határozott, és bár az anyja kikötötte, hogy Ádám figyeljen rá, ő úgy gondolta, testvére elég érett ahhoz, hogy vigyázzon magára.

Éjfél múlt, amikor egy lány odaállt elé, és egy Cosmót kért. Hófehér fogai az UV-fényben világítottak, mint ahogy a fehér felső is, amit viselt. Nyakában aranylánc csillogott, a csuklóján vastag karkötő. Hosszú, szőke haját ide-oda dobálta, miközben Ádám a koktélt készítette, és a fiú a szeme sarkából látta, hogy a lány mindvégig őt figyeli. Mikor pedig fizetett, a bankjeggyel együtt odacsúsztatott a fiúnak egy kis cetlit. Ádám széthajtogatta: a lány keresztneve és a telefonszáma volt rá felírva. Miután látta, hogy csak erről van szó, gúnyos mosollyal négyfelé tépte a papírt, és a szemetesbe hajította. Sosem szerette az olyan alakokat, akik ilyen és hasonló praktikákat vetettek be azért, hogy legalább a buli éjszakájára megkapjanak valakit. A lánynak, mikor meglátta, mit csinált Ádám, meglepetésében tátva maradt a szája, aztán hirtelen elöntötte a düh, aminek következtében a fiú által elé helyezett pohár tartalmát annak arcába löttyintette.

– Bunkó! – vetette oda, majd eloldalgott.

Ádámtól nem messze a pultnál felnevetett egy másik lány. Hátravetette fejét, és láthatóan jól mulatott az előbbi jeleneten. Ahogy Ádám ránézett, még jobban nevetett. Bizonyára a fiú koktéllal beterített arca volt ilyen vicces, ráadásul az álláról egyfolytában csöpögött az ital. Ádám is elmosolyodott.

– Néha előfordulnak apróbb balesetek.

– Többször megesett már?

– Velem nem, de mással biztosan. De úgy láttam, élvezted.

– Közelről nem láttam még ilyet, és igen, ha őszinte akarok lenni, mondhatom, hogy élveztem.

– Örülök, hogy feldobtam az estédet. Ádám vagyok – nyújtotta a kezét a fiú.

– Én pedig Emma. Figyelj, szerintem jobb lenne, ha… – Kört mutatott az arca előtt, jelezve, mire gondol. Ádám bólintott, és remélte, amíg elmegy hátra a személyzeti mosdóba megmosakodni, a lány nem tűnik el. Jelezte a kolléganőjének, hogy pár percig tartsák a frontot. Pika azonban nem volt sehol. Rendszerint szóltak egymásnak, ha valaki valamiért kis időre elmegy, de most egyikük sem tudta, a srác merre lehet.

Piros fény világította meg a hátsó folyosót, amelynek a szürke járólapján hangosan kopogott Ádám elegáns cipőjének a sarka. Benyitott a raktárral szembeni mosdóba, és ahogy becsukódott az ajtó, a kinti zene valamivel halkabb morajlássá változott. Ahogy meglátta az arcát a mosdó feletti tükörben, kitört belőle a nevetés.

– Apám, ezt a szégyent! – mormogta maga elé, majd megnyitotta a csapot. Ahogy a hideg víz az arcához ért, felélénkült; mindig volt egy időszak, amikor úrrá lett rajta az álmosság, és alig bírt megállni a lábán. Ez most még nem jött el, de így, hogy felfrissül egy kicsit, talán nem is fog, vagy legalábbis későbbre tolódik, amikor a vendégek már lassan kezdenek elpárologni. Ahogy zubogott a víz, érezte a feszülést a hólyagjában. Elzárta a csapot, de megtörölni nem tudta magát: elfogyott a papírtörlő. Nem baj, amíg elvégzi a dolgát, talán az arca is szárad egy kicsit. Ahogy belépett a belső helyiségbe, még nem vett észre semmit, csak amikor kifordult a piszoártól, akkor tűnt fel neki, hogy az egyik kabin ajtaja félig nyitva, de van bent valaki. Ádám felsóhajtott.

– Pika, tudom, hogy rajtunk kívül nem jár ide senki, de nem lehetne, hogy becsukd az ajtót? – Azzal fogta és meglökte, mire hangos csattanással a bent lévő emberre zárult. Megmosta a kezét, és közben érezte, hogy a szemöldökét csiklandozza az összegyűlt vízcsepp, így az inge ujjával felitatta a nedvességet, majd, miután még egyszer megnézte magát a tükörben, visszament a klubterembe.

Emma még mindig ott ült a pultnál, és nézte a táncoló tömeget. A kezében pohár volt, szívószállal itta a színes koktélt.

– Remélem, így már jobban festek – szólt oda neki Ádám.

– Jobban, bár az előbbi sem volt rossz – kuncogott a lány.

A korábbi monoton diszkózene lazább, dallamosabb ütemre váltott. A lézerfények eltűntek, most csak a színes lámpák világítottak. Ádám tudta, ezután a szerelmes blokk következik, az összebújós dalok percei, mikor majdnem teljesen sötét lesz.

– És hogyhogy egyedül vagy?

– A barátnőm bepasizott – forgatta a szemét Emma. – Rendszerint ez van, én meg itt maradok egyedül.

– Ha nem dolgoznék, mondanám, hogy táncoljunk. Az öcsém szabad, csak nem tudom, most merre van. – Amikor ezt kimondta, Balázs Pika társaságában megjelent a személyzeti folyosó bejáratánál. Ez meg mi? – ráncolta a homlokát Ádám. Emma ezt látva megkérdezte, van-e valami baj. – Nem, nincsen. Nem lényeges.

– Ő az öcséd? – mutatott Balázsra a lány. Ádám bólintott. – Hasonlítotok egymásra.

– Tényleg? Ezt még senki sem mondta.

– Pedig így van. Alkatilag nem, de az arcotok elárulja.

– Ami azt illeti, eléggé különbözőek vagyunk.

– Ha egy helyen buliztok, nem lehettek olyan rossz viszonyban.

– Ő most van itt először. Egész héten nyaggatott, hogy hadd jöjjön el velem. Pedig anyu nem akarta elengedni.

– Ahhoz képest, ahogy látom, nem kell a kezét fognod!

– Feltalálja magát.

Emma nem válaszolt. Kiitta az italát, a poharat visszatette a pultra. – Megyek – mondta aztán –, megkeresem a barátnőmet.

Az éjszaka hátralévő része ugyanúgy telt, ahogy máskor. Fél hat után már alig lézengtek bent, de volt, aki megvárta a zárást. Balázs, mivel szeretett bulizni, jól bírta az éjszakázást, abszolút nem látszott rajta, hogy fáradt. Talált magának társaságot, így Ádámnak láthatóan semmi oka nem volt aggodalomra, a fejében azonban ott motoszkált a két srác képe, amint megjelennek a személyzeti részleg bejáratánál. Mikor zárás után kiléptek a hideg, reggeli levegőre, kérdőre vonta az öccsét.

– Mit műveltetek Pikával a személyzeti mosdóban?

Balázst meglepődött és zavarba jött.

– Csak megmutatta, hol van. A francnak sincs kedve tíz percig sorban állni a másikban – vonta meg a vállát.

– De amikor bementem, hogy lemossam az arcomról a Cosmót, nem voltál sehol.

– Valaki leöntött Cosmóval? – vihogott a fiatalabb srác, így próbálva menteni magát.

– Ne térj el a témától! Ezek szerint odabent voltatok mindketten. Egy fülkében.

Balázs a füle tövéig vörösödött. – Ez nem az, aminek gondolod… – kezdte volna a magyarázkodást, de Ádám félbeszakította.

– Ne kezdd el!

– De én…

– Ha rászoksz, anyu megöl! Meg én is! – emelte fel fenyegetően a mutatóujját Ádám. A mindig talpraesett öccsére ezek szerint jobban kellett volna vigyáznia. Amikor elkezdett itt dolgozni, már akkor rebesgették Pikáról, hogy drogozik. – Nem azért kapod a zsebpénzt, hogy ilyen ócska szerekre költsd!

Balázs a homlokát ráncolta. – Te meg miről beszélsz?

– Hogyhogy miről? Hát nem együtt szívtatok Pikával? – Balázs felnevetett, mire Ádámot elöntötte a méreg. – Ez ilyen vicces? Szerinted ennyire vicces, hogy hétről hétre egy csomó korodbeli fiatal tönkreteszi magát, mert azt hiszik, hogy attól a vacaktól jobb lesz a buli?!

– Állj le – ragadta karon a bátyját a fiatalabb fiú. Magasabb volt és erősebb, így aki rájuk nézett, azt hihette, ő az idősebb. – Nem szívtunk semmit. Mi csak smároltunk.

– Mi? – Ádám teljesen lemerevedett, amikor a végigdolgozott éjszaka után eljutott a tudatáig, mit is mondott az öccse. Nem hitte el, először azt gondolta, ezzel akarja elterelni tettéről a szót. Aztán eszébe jutott, hogy Balázs sosem hazudott neki eddig. – Ezt… ezt nem hiszem el – vágta rá, és félrekapta a fejét. Akkor látta meg másodszor a lányt. Emma ugyanis ott állt tőlük nem messze, nyakát fázósan behúzta, két kezét a kabátja zsebébe süllyesztette, az orcája kipirult. És valószínűleg végignézte az egész jelenetet.

– Ez van – hallatszott Balázs hangja, de Ádám mintha a távolból hallotta volna csak, mert a fejében kavarogtak a gondolatok, és most, hogy a lányt észrevette, még kínosnak is érezte ezt az egész szituációt. Kellett néhány másodperc, amíg kitisztult a feje, és akkor elővette a táskájából a lakáskulcsot.

– Menj haza, majd megyek utánad én is. Később megbeszéljük.

Balázs szótlanul vette át a kulcscsomót a bátyjától, és elindult a villamosmegállóhoz.

– Hát te meg kit vársz? – lépett oda a lányhoz Ádám, mikor látta, hogy egyhelyben áll, amióta megpillantotta.

– A barátnőm lelépett az új pasijával, úgyhogy arra gondoltam, elmehetnénk a McDonald’s-ba reggelizni.

A fiú fáradt volt, ráadásul a Balázzsal való iménti beszélgetése is idegesítette, de arra gondolt, ha már egyszer ez a lány képes volt ennyit várni rá, miért ne fogadná el az ajánlatot.

Emma Ádám arcára pillantva megkérdezte, nincs-e valami baj. A fiú nemet intett.

– Biztos? – aggódott a lány. – Az előbb láttam, hogy az öcséddel… – Nem fejezte be a mondatot.

– Persze. Menjünk.

Az étteremben jó meleg volt, és jót tett nekik a forró tea is, amit a reggeli mellé kértek. Ádám, amennyire nem akart jönni az elején, most annál jobban érezte magát, és a korábbi fáradtságnak nyoma sem volt. Tudta azonban, hogy ez csak egy újabb átmeneti állapot, és nem bírná már ki sokáig ébren. A beszélgetés Emmával viszont feldobta. Amúgy is jól kijött a lányokkal: az osztályban mindig kedvelték a gyengébb nem képviselői, ráadásul a faluban is az egyik legjobb barátja lány volt. Emmából pedig áradt valami lazaság, valamilyen pozitív kisugárzás, amit nem tudott szavakkal megfogalmazni, de ettől ő is teljesen feloldódott. Nézte a lányt, ahogy beszélt, ahogy nevetett, és olyankor két kis gödröcske jelent meg az arcán. Hosszú, barna haja a háta közepét verdeste, bár egyenes, és talán túl vékony szálú volt, hogy bármit is lehessen vele kezdeni. Szeme barna, mint az édes mogyorókrém, ajka formás, de nem túl széles. A nyaka viszont hosszú volt és vékony, mint a hattyúé, éppen ezért előnyös volt számára a magas nyakú felső, amit viselt. Szemmel láthatóan értett a divathoz, tudta, mi áll jól neki, és mihez melyik kiegészítő illik. Kiderült, hogy kirakatrendező egy üzletben, és az az álma, hogy stylist legyen. Ádám nem beszélt álmokról; nem voltak neki, egyelőre csak sodródott az árral, és a lány ezen nagyon csodálkozott.

– Mindenkinek van álma! Legalább egyvalami, amit az élete során el szeretne érni. Akár utazás, akár egy olyan tett, amire büszke lehet. Bármi.

– Még rövid távra sem tervezek, nem hosszúra. Valami mindig közbejön – biggyesztette le a száját Ádám.

– Ugyan már, ez csak egy ócska kifogás. Mindenki maga alakítja a sorsát, ezt jól jegyezd meg! Ha megvan benned az elhatározás, és hozzá a kellő elszántság, máris erőt tudsz meríteni ahhoz, hogy véghez vigyél valamit, amire büszke lehetsz. De ehhez pozitívan kell hozzáállnod. Ha azt mondogatod magadnak, hogy úgysem sikerül, meg nem tudod, mit akarsz, az csak elront mindent.

– Talán igazad van – felelte bizonytalanul a fiú.

Emmából annyi önbizalom áradt, hogy Ádám a beszélgetés végére kicsit másképp látott néhány dolgot az őt körülvevő világgal kapcsolatban. Emma ugyanis sokat és sok mindenről beszélt. Cserfes lány volt mindig: kicsi korában megnevettette a néniket, akik az arcát csipkedték, és az iskolában a tanárokat, akik igyekeztek szigorúságot mutatni, de a szájuk sarkában ott bujkált a mosoly, ami aztán nevetéssé érett. A fiúk, akikkel ismerkedett, volt, hogy nem viselték el, de Emma azt gondolta, ez legyen az ő gondjuk, ő senki kedvéért nem változik meg.

Akkor kelt fel a nap, amikor kiléptek az étterem ajtaján. Majdnem egy órán keresztül beszélgettek, és bár semmit sem beszéltek meg a jövőt illetően, mindketten tudták, hogy találkoznak még.

Ádámot csend fogadta a lakásban, mikor belépett. Öccse békésen aludt Márk helyén, úgyhogy próbált minél kisebb zajt csapni. Ám hiába feküdt le, elaludni nem tudott. Érezte, hogy a fáradtság elárasztja a testét és az agyát, de az álom mégis elkerülte. Zsongott a feje az éjszakai zajtól, Emma beszédétől – bármennyire is kellemesen telt az idő a lány társaságában –, és a gondolatai egyre csak visszatértek Balázs mondatára, mikor közölte vele, mit csináltak Pikával a személyzeti mosdóban. Néha elszenderedett, de nem telt el negyedóra, mikor újra felriadt. Így telt el az egész délelőtt.

Délben, mikor megszólalt egy harang a közelben, felkelt. Balázs még mindig aludt, de Ádám most már nem törődött azzal, hogy halkan közlekedjen. Kávét főzött, és amire kifőtt, az öccse is megjelent a konyha ajtajában álmos arccal, a szemét dörzsölgetve. Úgy beszélték meg, hogy a délutáni vonattal elindul, hogy ne olyan későn érjen haza, hiszen másnap iskola. Ádám viszont az öccsét ismerve tudta, hogy Balázs hétfőre beteget jelent, hogy kipihenhesse az előző éjszaka fáradalmait. Megtette már párszor, anyjuk pedig elnézte neki, és volt, hogy még igazolásért is elment az orvoshoz. Ádám megtöltött két csészét kávéval, az egyiket Balázs elé tolta. Csilingeltek a kanalak, ahogy megkeverték benne a cukrot. Ádám némán bámult maga elé.

– Te mindig ilyen vagy másnap, ha dolgozol? – kérdezte Balázs, mire a másik fiú nemet intett.

– Nem tudtam aludni – felelte.

– Azért, amit mondtam?

Ádám vállat vont. – Nagyjából. – Belekortyolt a kávéba, de még forró volt, úgyhogy visszatette a csészét az asztalra. – Nekem ez most… – Nem fejezte be. Nem tudta, mit mondhatna, mert nem talált szavakat arra, ami most a lelkében kavargott az öccsével kapcsolatban.

– Csalódás? – Balázs próbálta kitalálni, mit gondol most róla Ádám. Erről még soha nem beszéltek. Egyikük sem vitt még haza senkit, és az anyjuk volt a legfőképpen meggyőződve arról, hogy ráérnek maguknak párt találni.

– Nem csalódás. Nem tudom. Furcsa.

Néhány percig csendben ültek, és kortyolgatták a kávét.

– Meg kell szoknom – mondta Ádám.

– Hát, gondolom anyunak is.

– Elmondod neki? – lepődött meg az idősebb fiú.

– Előbb-utóbb úgyis sor kerülne rá. Akkor inkább előbb legyen.

– Ki fog borulni.

– Tudom, de nem akarok titokban élni. Hány olyan ember van, aki megházasodik, családot alapít, közben meg fiúkkal kavar? Ezt én nem fogom megtenni csak azért, mert a társadalom ezt várja el tőlem!

Ádám tudta, hogy az öccsének igaza van. És bár ő látta, hogy Balázs tisztában van az érzéseivel, az anyjuk minden bizonnyal kétségbe vonja majd, és azzal érvel, hogy fiatal, és ez még változhat. A legszívesebben hazament volna az öccsével, hogy ezt négyen beszéljék meg egy közös vacsora alkalmával, de nem tehette. Balázs ugyan feltalálja magát ilyen helyzetekben, de néha hajlamos átesni a másik oldalra, és olyankor inkább nyers és már-már faragatlan, mint csupán szókimondó. Talán majd később felhívja az anyját, hogy megvigasztalja.

Három

A Mindenszentek közeledtével Évának egyre több dolga akadt: elhatározta, hogy a Mademoiselle olvasóinak lépésről lépésre prezentálja egy őszi kopogtató elkészítését. Ugyan volt néhány alapanyag hátul az asztalon, amelyen dolgozni szokott, de még vennie kellett ezt-azt. Aztán az ünnepre készült néhány sorral az elhunyt hozzátartozókról, s közben annyira elérzékenyült, hogy írás közben maga is sírva fakadt. Talán az olvasóira is ilyen hatással lesz majd, ha ő maga képes sírni, gondolta. Ezen kívül pedig a fogadó tulajdonosa, Edit megbízta, hogy készítsen neki asztali díszeket, mert vendégeket várnak a hétvégére. Éva útra kelt hát, hogy a természet adta anyagokból összegyűjtsön pár dolgot.

Hűvös volt, de még sütött a nap, mikor útnak eredt, később azonban hatalmas szél kerekedett, miközben odakint sétálgatott. Tépázta az ágakat, söpörte a lehullott leveleket, Éva fejéről pedig újra és újra lehúzta a kapucnit, amit a hideg ellen tett fel. Milyen jó, hogy a vastagabb pulóvert vette fel, és nem csak a vékony kardigánt, amelyiket először tervezte.

Gergőt látta meg autóval, arcán rögtön mosoly terült szét, s a kosarat egyik karjára akasztotta, a másikkal pedig integetett. A férfi megállt, mikor odaért mellé, s lehúzta az ablakot.

– Hát te meg mit csinálsz ilyen időben? – kérdezte.

A fogadó nyitása óta barátok voltak. Éva eleinte kellemetlenül érezte magát az akkori este miatt, hiszen a férfi azt az oldalát látta meg, amelyiket nem lett volna szabad, és szégyellte is magát emiatt, később azonban ez a feszültség feloldódott, és csak nevettek rajta. A csók, amely akkor elcsattant köztük, mintha a feledés homályába veszett volna, ám mindkettőjük emlékezetében megmaradt, csak éppen nem emlegették. Átjártak egymáshoz, sokat beszélgettek, már amikor Gergő otthon volt, és Éva megismerte Gergő nagymamáját, Annus nénit is. Az idős hölgy eleinte fenntartásokkal fogadta Évát, de ahogy megismerte a történetét, rájött, hogy nem minden nagyvárosi ember olyan büszke és nagyzoló, mint ő azt korábban hitte. Évát ugyanis nem kímélte a sorsa: régebben kritikákat írt színdarabokról, és beleszeretett az egyik színészbe. A szülei nem örültek neki, mert nem bíztak a férfiban, és emiatt össze is vesztek Évával; sokáig nem beszéltek egymással. Évát aztán egy nap meglepetés várta az öltözőben: egy másik nő a szerelme ölében. Akkor tört össze minden álom, és apró cserepekre hullott, amit felépített magában. Mivel a szülei is elég nehezen bocsátottak meg neki, úgy érezte, változásra van szüksége, és ez hozta ide, Albertkázmérpusztára.

– Jó idő volt, mikor elindultam. Amúgy meg kopogtatóhoz gyűjtök néhány alapanyagot – felelte a nő. – Be fogom mutatni az olvasóknak, hogyan készül, és látva a lépéseket, talán ők maguk is nekiállnak majd. Ezen kívül Edit is megbízott, hogy készítsek neki néhány asztali díszt. Állítólag vendégek jönnek hozzá.

– Komolyan mondod? A megnyitó óta nem is láttam ott senkit – felelte Gergő. – Vásárolni megyek, nem jössz el velem?

Éva a férfival tartott. Bementek egy hobbiboltba, ahol a nő egy táskára való anyagot vásárolt. A szatyor füle nem is bírta, és az utca közepén megadta magát, a vásárolt holmi pedig a járdára hullott.

– Ó, a fenébe!

Gergő gyorsan összeszedegette az anyagokat, mielőtt a járókelők rátapostak volna, majd próbálta visszarakni őket a táskába, amelynek időközben összecsomózta a fülét.

– Bírni fogja az autóig? – kérdezte aggodalmasan a nő, mire Gergő a táska alá nyúlt, és úgy vitte el odáig. Aztán egyszer csak azt vette észre, hogy Éva megtorpan, majd megmerevedik.

– Minden rendben?

– Persze, csak… láttad azt a nőt, aki elment itt az előbb?

– A szőke, hosszú hajút?

– Ne kiabálj! Igen, őt. Ő volt, aki… nos, miatta jöttem el otthonról.

Gergő hallgatott.

– Nem mondasz semmit?

– Köszönjem meg neki? Végül is azt kellene, mert örülök, hogy itt vagy. Tudod, szerintem egyáltalán nem érdemes már ezen rágódnod. Megtörtént, és elmúlt. Ezután majd jön más, ami talán jobb lesz, de ha nem, azt is túl fogod élni. Az embernek ez a feladata az életben: leküzdeni az elé gördülő akadályokat.

És mintha a rádió is ezt erősítette volna meg, miközben hazafelé autóztak: megszólalt Celine Dion A new day has come című dala, és Évát ráébresztette, hogy bármi történt is ma, holnap egy új nap jön el, a régi csalódásoknak pedig már nyoma sem lesz.

Csakhogy másnap újabb sérelem érte: mikor átvitte a fogadóba az asztali díszeket, melyeket az új vendégek tiszteletére készített, látta Edit arcán, hogy nem aratnak elsöprő sikert. Valami másra számított, mondta fancsali képpel a hölgy, holott korábban megbeszélték Évával, milyen legyen. Éva hirtelen feleslegesnek érzett minden belé vetett energiát, és megfogadta, innentől bármit rendezzenek is a fogadóban, vagy Edit akármire kérje meg, nem adakozik és mindenre nemet mond.

Hogy mérgét enyhítse, tett egy sétát a faluban. Már majdnem a település végét jelző táblánál járt, mikor a kavicsos úton autó dübörgött végig, és egyre közeledett. Éva félrehúzódott, hogy el tudjon menni a kocsi, de a nő, aki vezette, idegesen integetett felé, jelezve, hogy az útjában áll. Éva mentegetőzve felemelte a kezét, s arrébb lépkedett. Leállt a motor, a másik nő kiszállt. Szőke, göndör haját ide-oda dobálta a szél. Divatos, rózsaszín dzsekit viselt, a nyakába valamivel élénkebb színű kendőt kötött. Lábán elegáns bokacsizma, beletűrve a szűk farmer szára. Nem köszönt Évának, még csak egy pillantásra sem méltatta. A csomagtartóhoz lépett, felnyitotta, s kivett belőle egy jól telepakolt sárga műanyag ládát. Ahogy kilépett az autója mögül, hogy a ház felé vegye az irányt, az erős szél belekapott a láda tetején heverő lapokba, és százfelé repítette őket.

– Jaj, ne! – kiáltott fel a nő, s egy pillanat múlva szinte ledobta a ládát, és ugrálva próbálta elkapkodni a repülő papírokat. Éva felé is repült jó néhány, aki gondolkodás nélkül segített neki. Kettőt-hármat sikerült is, a negyediket egyenesen az arcába fújta a szél. Mikor elvette a bal kezével, látta, hogy gyerekrajz. Az alakokból azt vette ki, hogy egy családot ábrázol. A lap jobb felső sarkában egy pillangó volt, a rajz készítőjének a jele. Éva néhány másodpercig bámulta a lapot, s csak akkor nézett fel, mikor a másik nő elkezdett kiabálni. Egy terepjáró közeledett, egy lap pedig még az úton hevert, mindkettőjüktől kicsit távolabb. A sofőr nem fogja tudni, mi az, és ráhajt. A szőke nő teljesen kétségbeesett, de mikor a terepjáró odaért, a papír kecses mozdulattal ismét a levegőbe repült és Éva felé szállingózott, így az el tudta kapni. A másik nőből megkönnyebbült sóhaj tört ki.

– Hála Istennek! Ha tönkrement volna, lőttek az ajándéknak. – Éva átnyújtotta neki a rajzokat, mire a másik nő félénken rámosolygott. – Köszönöm, nagyon sokat segítettél – mondta, majd mintha gondolkodott volna valamin, mielőtt újra megszólalt. – Van kedved bejönni egy forró csokira? – kérdezte, mire Éva igent mondott.

Nóra visszahúzódó, de kedves teremtés volt. A rajzok, melyeket annyira féltett, egy óvodából származtak; a kis kezek által gyártott képek lesznek a kézműves csokoládé csomagolásán, magyarázta Évának. Ugyanis Nóra saját maga készített csokoládékülönlegességeket. Évával szinte azonnal megtalálták a közös hangot, mert Nóra is nagyvárosi lány volt. S mialatt a forró csokit szürcsölgették, megvitatták a nehézségeket a beilleszkedéssel kapcsolatban, a falusi emberek pletykás természetét, és az itteni élet különbségeit a városival szemben.

Éva boldog mosollyal tért haza a lenyugvó nap bíbor fényében, mert úgy érezte, aznap egy újabb barátot ismert meg.

Négy

November végére leesett az első hó. Ám ahogy jött, úgy ment el; enyhet hozó déli szél támadt fel, és a fehérség mintha nem is lett volna sehol. A levegő felfrissült, mindenkinek kicsit jobb kedve lett attól, hogy látja a napot.

Szalánczy Ádám egy ilyen fényes, decemberi délutánon gyalogolt Pest utcáin. Kerülgette a megmaradt tócsákat, amelyekbe sokan észrevétlenül beleléptek, nézegette a mellette haladó embereket: némelyikük nyaka körül színes sál, mások csak egy vékony dzsekiben siettek valahova. Az aluljáróknál megcsapta az orrát a hajléktalanok kellemetlen szaga. Futó pillantást vetett rájuk: többnyire kartonpapíron vagy koszos rongyokon feküdtek, testüket lyukas, folttal tarkított kabáttal védték a hidegtől. Ám ahelyett, hogy nekik adott volna pénzt, egy magát gitáron kísérő énekes srácnak dobta oda az aprót. Ha találkozott vele, mindig megszánta valamennyivel; tetszett neki az előadása.

A bevásárlóközpont napfénytől csillogó üvegfelületeivel vált ki a többi magas épület közül. Itt-ott reklámok virítottak, még az őszi-téli kollekció képeivel. A fotocellás ajtó beletörődő surrogással húzódott el előle, utat engedve a pláza belsejébe. Ádám mintha egy másik világba csöppent volna: egy műhóval teleszórt örökzöldekkel teli, piros gömböktől és aranyló csillagoktól csillogó Karácsonyországba, ahol minden szép, de minden hamis. A benti ünnepi hangulat és a kinti enyhe, napsütéses délután éles kontrasztot alkotott, habár az utóbbi években egyre kevesebb alkalommal volt fehér a karácsony. Jó meleg volt, Ádám levette a kabátját és a karján hordozta, míg körbejárta a plázát. Nézelődni jött, felmérni a kínálatot karácsonyra, habár elképzelése sem volt még arról, mivel lepi meg a szeretteit. Kerülgette az embereket, akik viszont már táskákkal megrakodva rótták tovább az üzletek sorait. A parfüméria előtt elhaladva megcsapta az orrát a sok illatszer elegye; bódító volt, elképzelni sem tudta, hogy bírják az alkalmazottak. Egyikük éppen egy tanácstalan férfinak próbált segíteni, a másik már egy sikeres vásárlás utóhangjaként aranyló papírba csomagolt egy doboz parfümöt. A legtöbb kirakat már a karácsonyra volt berendezve: feldíszített műfenyők, csillogó ruhák a babákon, műhó az üvegen, papírból élethűen összeeszkábált kandalló, fényes kalapdobozok, rajtuk gömbdíszek, és sok más hasonló dolog. A pláza közepén, ahol a színpad állt, most egy hatalmas kastély volt, a csúcsai vastag, puha vattával befedve, mintha csak hóréteg lenne, körülötte törpék, állatok. Hétvégén valószínűleg valamilyen előadás lesz itt – gondolta Ádám. A hangszórókból is karácsonyi zene szólt, és a fiú úgy érezte, nem tudna elviselni itt egy egész napot. Szerette a karácsonyt, de több héten keresztül látni és hallani – ez már neki is sok volt.

Ahogy bandukolt az emeleten, és nézte a kirakatokat, az egyik üvegfal mögött meglátta a lányt. Emma gondos kezekkel igazgatott egy próbababát, amely sehogy sem akart megállni. Közben mozgott a szája, és ebből Ádám leszűrte, hogy valószínűleg épp káromkodik, habár az arca végtelen türelemről árulkodott. Megállt előtte, de Emma még jó darabig nem vette észre, s tovább folytatta a küzdelmet a babával. A lábával tologatta az ezüstösen csillogó alapzatot, s kezdte óvatosan elengedni a figurát, ami néhány másodperc múlva ismét hátra, a fehér fal felé dőlt. Emma összehajtott kartonpapírt helyezett a talp alá, és úgy próbálta a baba lyukas lábát ráilleszteni. Mikor végre úgy tűnt, megáll, lehúzta a fekete nadrág szárát a műanyag lábon, majd a kezébe adott egy retikült, amitől viszont csuklóban kiesett az egész. Emma ismét morgolódott, közben végighúzta ujjait a homlokán, letörölve a láthatatlan izzadságcseppeket, és aztán észrevette Ádámot, amint ott áll az üveg másik felén, és őt nézi. Felderült az arca, szája mosolyra húzódott, a kezét intésre emelte. Ezután lehajolt, és a mellette lévő ragasztószalaggal körbetekerte a baba visszahelyezett csuklóját, kezében a retikül szárával, majd, hogy ne látszódjék a kényszerű megoldás, a karján lévő vastag karkötőt ráhúzta a ragasztott részre. Kitekintett, megkérdezte Ádámot, jó-e úgy, és a fiú némi szemrevételezés után bólintott. Emma összeszedte a kirakat padlóján lévő eszközöket, majd kilépett.

– Elég rakoncátlan ügyfele van a stylist hölgynek – jegyezte meg Ádám.

– Ne is mondd! – forgatta a szemét a lány. – Ma már harmadszor teszem helyre, remélem, ezután megáll. Ilyen ócska babákkal kell dolgoznom. Ez az egy, amit nem szeretek. Nem értem, miért nem szereznek be újakat. Vásárolgatsz?

– Ó, nem. Egyelőre csak körbenéztem. Próbálok ötleteket gyűjteni.

– Ha ruhát szeretnél, tudok adni kedvezményt – ajánlotta Emma.

– Köszi, de még tényleg nem tudom, mit szeretnék.