A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Shannon Mayer: Claimed by Fate, 2023

Fordította
NAGY BOLDIZSÁR

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Méz és Hamu udvara (Méz és jég trilógia 1.) (társszerző: Kelly St. Claire), 2022

Toll és csont trónja (Méz és jég trilógia 2.) (társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Szirmok és jég koronája (Méz és jég trilógia 3.) (társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Taken by Fate – Elragadva (Alfa-sorozat 1.), 2024

Hunted by Fate – Megkísértve (Alfa-sorozat 2.), 2025

Copyright © 2023 by Shannon Mayer

All rights reserved.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Momir Borocki tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Momir Borocki és Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-49-6

Annak az embernek, aki azt mondta, magazincikkeket kellene írnom, mert a regényírás számomra maximum hobbiként jöhet szóba… köszönöm, hogy egész idő alatt motiváltál, csak hogy bebizonyítsam, nem volt igazad.

ELSŐ FEJEZET

Sienna

A bánat úgy hullámzott bennem, mint az óceán a homokos parton, ami minden lökésnél megragadja a bokám, hogy magával rántson. Egy könnycseppet sem ejtettem, pedig a szívem darabokra tört.

Nem volt idő ilyesmire. Az elmúlt két nap egy szempillantás alatt elrepült. Dominicnak volt egy terve, és biztosra vette, hogy be fog válni. És hogy mi volt ez a terv? Az, hogy a parancsnoka, Scarlett titokban gondoskodik majd róla, hogy a vanatorok elintézzék a kegyetlen Edmundot.

Scarlett feladata az lett volna, hogy elvigye az Északi erődbe, ahol a vanatorok – akik vámpírokra vadászó emberek – lesből rátámadnak majd, levágják a fejét és ezzel véget vetnek az uralkodásának. William, Dominic öccse ezután megjelent volna, hogy „elűzze” a vanatorokat, majd elfoglalja az őt megillető trónt a vámpírok területén.

Ebből végül semmi nem lett.

Scarlett Dominic ellen fordult.

Edmund megölte az egyetlen beépített emberünket, Dominic barátját, Frank Eleazart.

A vanatorok szétszéledtek, és ami a legrosszabb… Jordant megölték.

Az én Jordanemet.

A fiút, akinek a megmentésére indultam, aki olyan volt nekem, mintha a testvérem lenne. Maga Scarlett lőtte le.

Ha becsukom a szemem, még mindig tisztán látom magam előtt, ahogy Jordan a karjaim közt kileheli a lelkét. Olyan gyorsan illant el szeméből a fény, hogy semmi esély nem maradt a gyógyulásra.

Viszlát, Ceecee!

Nagyot nyeltem, és lassan beszívtam a levegőt. Képtelen voltam sírni. Annyi repedés volt a szívemben, hogy tudtam: ha belekezdenék, semmi nem állíthatná meg az áradatot. Mielőtt elkezdtük volna a temetést, nekem még szükségem volt… valamire. Talán csak egy percre, hogy gondolkodhassak. A fájdalom köde olyan szorosan körém tekeredett, hogy egyszerűen tudtam: most senki társaságát nem tudom elviselni. Még nem.

A vízből egy vékony, világoskék csáp csusszant ki, és a vége megérintette a csupasz vádlim. A kraken bánata hozzáadódott az enyémhez, de a könnyek gátja továbbra sem szakadt át, a mellkasomban egyre nőtt a nyomás, most már úgy éreztem, mintha fémszalagok gyűrűi burkolnának be és minden egyes lélegzetvétellel erősebben szorítanának.

Egész idáig eljöttem Jordanért, küzdöttem, hogy megtaláljam, végül cselszövéssel sikerült a közelébe jutnom, erre elszakítják tőlem.

Vajon úgy döntött volna, hogy velem jön?

És te tényleg el akartál menni innen?

A saját gondolataim árulók voltak, éket vertek aközé, ami igaz és amit igaznak akartam látni. A vágyam, hogy megmentsem Jordant, és hazamenjünk a kontinensre. Haza egy olyan helyre, ahol legalább értem, milyen veszélyek leselkednek ránk, és tudok reagálni rájuk.

De vajon Jordan boldog lett volna? Itt halt meg, hősként. A családja földjén, akik szerették őt.

Halkan felsírt mögöttem egy kürt, megakasztva a gondolataimat. A gyászos hang azt jelezte, hogy elkezdődik a temetés.

Lehajoltam, végigsimítottam a kraken csápját, aztán visszamentem a partra. Tompa aggyal leporoltam a lábam, majd felhúztam a zoknimat és a csizmámat.

Lochlin nagyjából egy méterre állt tőlem, tiszteletteljes távolságban, de elég közel ahhoz, hogy az árnyéka rám vetüljön. Miután rám támadtak – kétszer is, bár ki számolja –, Diana nem akart kockáztatni. Nem akartam arra gondolni, hogy Dominicnak bármi köze lehet ahhoz, hogy ilyen szoros megfigyelés alatt vagyok.

Ő vezette a sereget, amihez Jordan csatlakozott. Tudnia kellett volna. Tennie kellett volna… valamit.

Racionális elvárás volt ez részemről? Nem, egy cseppet sem. De a gyász nem ismeri az értelmet, amikor betölti az ember testének és elméjének minden sejtjét.

A felhők beborították az eget, elrejtve a csillagokat és a növekvő holdat. Ez még nem telihold volt, de már majdnem. Az ég felé fordítottam az arcom, esőre, mennydörgésre, villámlásra vágytam. Azt akartam, hogy az időjárás tükrözze a fájdalmam.

Elindultam a temetés helyszínére. A sírhalmok a vártól északra sorakoztak, a bejáratánál olyan fák nőttek, amilyeneket még nem láttam. Leginkább szomorúfűzre hasonlítottak, azzal a különbséggel, hogy a törzsük, a leveleik és az ágaik mind tintafeketék voltak. Sötétek voltak, mégis minden részük ragyogott a csillagok fényében. A fák úgy néztek ki, mintha egykor porig égtek volna, de valahogy mégis tovább éltek és növekedtek. Figyeltem, ahogy lágyan ringatóznak, mozognak a szélben.

Csakhogy nem volt szél.

Felemeltem a kezem, hogy szétválasszam a fekete levélfüggönyt, és elakadt a lélegzetem. A fák maguktól mozogtak. Ostorvékony ágaik végigsiklottak rajtam, a levelek bársonyos ujjakként simogatták az arcomat. Ha sírtam volna, letörölték volna a könnyeimet.

Ez a hely olykor különösen kegyetlen tudott lenni – rettenetes, de tényleg –, máskor viszont olyan varázslatos… Sőt, olyan csodás dolgokat tapasztalok, hogy csak kapkodom a fejem.

Elhaladtam a fák mellett, bár nem szívesen hagytam őket magam mögött, és az előttem elterülő jelenetet bámultam. A fekete fűzfákon túl egy hatalmas tisztás fogadott, ami legalább akkora lehetett, mint két focipálya, de csak egy kis részét foglalták el.

A vérfarkasok mind egy derékmagasságú emelvény köré gyűltek, amin egy holttest hevert.

Mint valami zombi elindultam egyenesen Jordan felé. De az már nem ő volt, csak a teste. Persze a szívem és a lelkem mélyén tudtam, hogy hasonló látvány fogad majd, mégis élt bennem az ostoba remény, hogy életben lesz. Hogy felül, és azt mondja, az egész csak egy vicc volt, hogy valójában nem is ment el.

Odaértem mellé, és lenéztem az arcára. Olyan békésnek tűnt; mintha aludna. A szája lágy mosolyra húzódott, szemét szorosan lehunyta. Keze a mellkasán pihent, markában egy kard. Vajon azt vitte magával a csatába? A csatába, amiben semmi keresnivalója nem volt. A csatába, amihez titokban kapcsolódott, hogy bebizonyítsa új családjának, méltó arra, hogy közéjük tartozzon.

Az állkapcsom remegni kezdett, ahogy az emlékek és az érzelmek kirobbanó erővel megrohantak.

Jordan alig nyolcéves volt csak, amikor rátaláltam az utcán. Kis híján halálra volt fagyva. Elképedtem azon, hogy éveken át képes volt életben maradni egyedül. Sokkal okosabb volt nálam, mégis tőlem várt védelmet. Volt egy balesete, ami sok mindent elvett tőle: egy fejsérülés, aminek soha nem lett volna szabad megtörténnie. Az elmúlt öt évben folyamatosan őt ápoltam, ő volt számomra a teljes család.

Megérintettem a mellkasát ott, ahol a nyílvessző a szívébe fúródott. Nem értettem, hogyan élhette túl olyan sokáig, hogy vissza tudott jönni a várba, csak hogy elbúcsúzzon tőlem. Talán a sors különös fordulata folytán esett így, hogy abba az irányba tereljen engem, amerre mennem kellett.

Vagy hogy azt mondja: épp hogy maradnom kell.

Lerántottam a karkötőt a csuklómról, meg sem számoltam, hány gyöngy maradt rajta. Arra használtam eddig, hogy nyomon kövessem, hány nap múlva indul a hajónk, amivel hazaszökhetünk. De már nem volt hova menni.

Többé már nem.

A teste fölé hajoltam, ajkamat a homlokára szorítottam, és azt suttogtam:

– Annyira sajnálom, hogy nem tudtalak megmenteni. Édes kicsi testvérem, bosszút fogok állni azért, amit veled tettek.

Gondosan a csuklójára csúsztattam a karkötőmet, majd gyengéden visszaigazítottam a kezét. Egy ismeretlen nő lépett előre. Sötét gesztenyebarna hajába egyik oldalt ősz csíkok vegyültek, mélybarna tekintetét rám szegezte. Nem szólt semmit, ahogy közelebb lépett Jordanhez, majd megállt velem szemben.

– Kicsi fiam… – A hangja elakadt, majd egy heves mozdulattal Jordanhez hajolt, és magához ölelte. Még egyszer utoljára.

Visszafojtottam egy nyögést, mielőtt kicsúszna belőlem, és hátráltam egy lépést. Új családtagjai sorban vonultak Jordanhez, hogy elbúcsúzzanak tőle.

Mindegyikük sírt, és ahogy láttam, minden szégyenérzet nélkül.

Sorban mindegyikük Jordan orrához érintette az orrát. Borzasztó, hogy erre a búcsúra ilyen hamar került sor.

Egyre hátrébb és hátrébb léptem, egészen addig, míg ismét a fekete fűzfák közelébe nem értem. A vérfarkasok körbeállták az emelvényt, amelyen Jordan feküdt, fáklyáik lobogtak, lángoltak, és fényt loptak az éjszakai sötétbe.

Egy nagydarab, medveszerű férfi lépett oda, szürke arca és erősen őszülő sötét haja elárulta a korát.

– A Killian klán ma éjjel búcsút vesz fiunktól, Jordantól. Tiszta szívű, gyengéd fiú volt, szerette a családját. – Felnézett rám. – Minden családtagját, bárhol is legyenek, teljes szívéből szerette.

Megremegett az alsó ajkam, és a testem is megremegett, de még tartottam magam. Bár már alig.

– Azért akarta megmutatni, hogy képes küzdeni, hogy egy harcos, hogy ezzel dicsőséget hozzon a Killian klán nevére. Nem azért, mert megkérte rá bárki is, hanem mert közénk akart tartozni. Remélem, hogy valójában tudta: a szívünk legmélyéig szerettük és mindig közénk tartozott.

A nő, akinek fehér csíkok húzódtak a hajában, zokogni kezdett, hangját magával vitte a szél.

Az alsó ajkamba haraptam, és azon kaptam magam, hogy a kör túloldalán álló Dominicra bámulok. Engem figyelt, és egy pillanatra a saját fájdalmamat láttam tükröződni a szemében, de aztán elfordítottam a tekintetem. Bee nem messze állt Willtől, lehajtott fejjel, karba font kézzel. Nem igazán ismerte Jordant, de tudtam, hogy gyászol miattam. Mert ő egy ilyen barát.

A lehető legjobb.

– Ma éjjel útra engedjük Jordant ebből a világból a következőbe, emelt hangon kívánjuk, hogy biztonságban átérjen, és őrizzük őt a szívünkben, örökké. – A Killian klán alfája megragadta a hozzá legközelebb eső fáklyát, fejjel lefelé fordította, majd elnyomta tüzét a földön.

Ezt követően tőle balról haladva mindenki egymás után eloltott egy-egy fáklyát, míg a tisztásra sötét árnyak nem borultak.

Csend támadt, teljes csend.

Egészen addig, míg egy hang meg nem törte azt, egy halk, gyászos üvöltés, először alig hallható, majd egyre hangosabb és erősebb. Egy másik farkas üvöltése csatlakozott hozzá, majd még egy és még egy. Az összhatás nem volt zavaros, épp ellenkezőleg, a hangok harmonikusan kapcsolódtak egymásba, és bár nem értettem szavaikat, a dal mégis megérintett.

Gyász, fájdalom, szeretet, remény. Jordan épp ilyen búcsút érdemelt, és sosem részesült volna ilyen temetésben, ha a kontinensen marad. Ott még az sem biztos, hogy kapott volna rendes sírhelyet.

A farkasok éneke átjárta a lelkem, elmosta az utolsó oszlopot is, ami még segített, hogy tartsam magam.

Szerették őt. Nem sok időt töltött velük, mégis nagyon szerették. Ha én nem jövök ide, nem vonult volna be a seregbe. Még mindig élne. A zokogás váratlanul tört rám, elhatalmasodott rajtam az érzés, hogy fájdalmamat az égbe üvöltsem, hogy a hangom csatlakozzon a farkasokéhoz. A számra szorítottam a kezem, ahogy a zokogás kitört belőlem, könnyek folytak végig az arcomon, Jordan családjának dala az önuralmam utolsó szálait is szétszaggatta.

Tágra nyílt szemmel, zokogva a fekete fűzfák közé botorkáltam. A fák remegtek és táncoltak, a bársonyosan puha szirmok szorgosan törölgették arcomról az újabb és újabb könnycseppeket.

Fél térdre ereszkedtem, a farkasok vonyítása a csontjaimig hatolt, a lelkem is fájt tőle. Jordannek nem lett volna szabad meghalnia, de… megérdemelte ezt a gyászt, és még többet is azoktól, akik szerették. A dal ugyanolyan halkan ért véget, ahogyan elkezdődött, a semmibe veszett, majd ismét csend borult a tisztásra.

– Kicsi lyány – szólalt meg Lochlin mély, sűrű hangon, és mellém guggolt, de nem ért hozzám. – A Killian alfa és a párja beszélni szeretnének veled.

Mindenem remegett a kimerültségtől, de bólintottam, és talpra álltam.

Lochlin intett, hogy kövessem, és ismét azon kaptam magam, hogy Dominicot bámulom. Diana és Will továbbra is mellette volt, de Bethany mostanra eltűnt.

Dominic le sem vette rólam a szemét, miközben követtem Lochlint a Killian klán alfájához.

– Te lenni Jordan nővére, Ceecee. Én lenni Kavan. – Kinyújtotta a kezét, és megragadta az alkaromat.

Pislogtam, és próbáltam megszólalni, de a hangom karcos volt, és továbbra is tele könnyel.

– A fogadott öcsém volt. Nem voltunk vér szerinti…

– Ugyan, a vér csak vér, de ha valakit családodnak választol, abban is van erő és igaz kötelék. Néha erősebb is. Jordan gyakran beszélni rólad. Azt mondotta, te védted őt. Azt mondotta, várja, te itt vagy majd egyszer, és lenni vele együtt. – Kuncogott. – Na, persze nem tudottunk lebeszélni erről álmáról. Pedig tudottuk, hogy lehetetlen. – Kavan hunyorogva nézett rám. – De azután hallani, hogy te csinálsz lehetetlent, szóval ő jobban tudotta, mint mi.

Csak bólintottam; nem tudtam mit mondani erre. Jordan tudta, hogy el fogok jönni hozzá. A gondolattól csak még jobban potyogtak a könnyeim. Kavan durva ujjaival végigsimított az arcom két oldalát.

– Ne sírjál többet, Jordan miatt ne. Most már van ő biztonságban. Senki sem bántja ott. És ígérem neked, mi ontani gyilkos nő vérét, aki ezt fájdalom okozott nekünk.

Pislogva felnéztem, megfogtam a két kezét, és éreztem, hogy egyre erősebb a kötelék köztem meg a férfi között, akit csak pár perce ismertem meg. Olyan erősen szorítottam a kezét, ahogy csak tudtam.

– Magam fogom megölni őt, akkor is, ha az lesz az utolsó dolog, amit teszek.

Beleegyezően morgott.

– Én hinni neked. Üdvözöllek a klánban, kicsikém.

Oldalra billentettem a fejem, amikor a bőrmellényem elejére tűzte Jordan klánjelvényét, amit még mindig száradt vér borított. Kavan aztán szorosan magához ölelt, majd átadott a társának, aki – whiskyszagot árasztva magából – ugyanígy tett.

– Én lenni Maya, Jordan anyukája. Üdvözlet a klánban, Ceecee. – Szorosan megszorított, én pedig visszaöleltem, és vele együtt zokogtam. Nem értettem, miért vesznek be a klánjukba, de nem tagadhattam, hogy ez sokat jelent nekem. Hogy Jordan talált családja engem is befogadott.

A Killian klán minden egyes tagjának körbeadtak, és mire sorban mind jó erősen megölelgettek, már nemcsak a szívem fájt, hanem a bordáim is. Megkínáltak valami itallal is, de visszautasítottam.

Most nem volt arra időm. Visszaindultam volna Jordan felé, de a testét addigra már elvitték, és a földbe fektették, miközben a klán üdvözölt engem.

A testét finom földréteg borította, éppen csak a keze látszott már ki. Ettől az utolsó képtől végleg összetört a lelkem, megfordultam, és rohanni kezdtem, át a fekete fűzfák között, vissza az óceán felé.

– Sienna! – Dominic hangja úgy rántott magával, ahogy semmi más nem lenne képes.

Megfordultam, és némán a szemébe néztem.

– Én… nagyon sajnálom, Sienna. Nem tudtam, hogy ott volt a csatában. Ha tudtam volna, ráparancsolok, hogy maradjon otthon. Kivittem volna onnan, vagy megtaláltam volna a módját, hogy biztonságban legyen. Tudom, hogy mit jelentett neked. – Felém nyújtotta a kezét, a bocsánatomat kérte. És azt, hogy lépjek felé.

Hogy hittem-e neki? Igen, azt hiszem, igen. Tudtam, hogy Dominic soha nem hagyta volna Jordant meghalni. De ez nem változtatott a tényen, hogy Jordan meghalt. Néhány szó vagy egy bocsánatkérés ezen a tényen mit sem változtatott. Nem arról volt most szó, hogy Dominc sajnálja, hogy megbántott, vagy hogy megette az utolsó szelet tortát. Dominic volt a tábornok, a hadsereg vezetője, és nem figyelt eléggé. Nem tűnt fel neki, hogy Jordan csatlakozott hozzájuk, és ez a legjobb barátom életébe került. Ezt egyszerűen nem tudtam megbocsátani. Ma nem. Időre volt szükségem.

Végül nem tudtam mit mondani, és csak egyetlenegy dologra voltam képes, ha nem akarok darabjaimra hullani.

Így hát megfordultam, és magára hagytam.

MÁSODIK FEJEZET

Dominic

Amikor Sienna otthagyott engem és elindult az óceán felé, éreztem, hogy hullámokban árad belőle a fájdalom.

– Basszus! – morogtam magamban, és két kézzel a hajamba túrtam. Inkább kiabált volna velem, inkább mondott volna el mindenféle seggfejnek, inkább sikított volna az égbolt felé fordulva. De nem ezt tette.

Lochlin szagát már azelőtt éreztem, hogy csatlakozott volna hozzám. Együtt néztük, ahogy Sienna az óceán partja felé tart, a kraken a nyomában, aztán Lochlin a vár felé fordult.

– Gyere, úgy sem bírja sokáig nélkülem! – mondta.

Az állkapcsom megfeszült, a birtoklási vágytól majd’ szét robbantam.

– Nem a te védelmed alatt van.

– Hát, ha ez még igaz is volt korábban, most már nem az. A Killian klán épp most fogadta őt be a családba – világosított fel Lochlin anélkül, hogy megállt volna.

Én viszont úgy éreztem, hogy a lábam ólommá változik.

– Várjunk csak! Mi van?

– Jordan ragaszkodott ehhez a csata előtt, a klán pedig meg is szavazta, hogy befogadják, hogy a fiú ne érezze úgy, hogy választania kell. Természetesen én is ragaszkodtam Sienna befogadásához, és tudtam, hogy ez pluszvédelmet nyújt majd számára a közösségen belüli támadásokkal szemben. – Lochlin maga elé bámult, nem nézett rám. – Ez az a pillanat, amikor köszönetet kell mondanod.

Jól tették, hogy bevették Siennát a klánjukba, mert így sokkal nagyobb védelmet kapott. A vámpírcsaládok közül biztosan nem fogadta volna be őt senki. Ezt én is jól tudtam. Mégis úgy éreztem magam, mint hal a horgon, ha arra gondoltam, hogy Sienna itt marad, miután a háború véget ér.

Lochlin megállt végre, úgy tűnt, túl közel kerültünk Siennához.

– Haver, neked meg mi bajod van?

– Szeretem őt.

Lochlin úgy morgott, mintha megrúgtam volna.

– Hát… legalább végre ki tudod mondani hangosan is.

Most mondtam ki először, de már egy ideje tudtam. Amikor meg akartam menteni Siennát a krakentől, és halálos veszélybe kerültem, mert a nap sugarai úgy perzseltek, hogy azt hittem, itt a vég, hirtelen minden világossá vált.

Igen, meg akartam őt dugni.

Igen, birtokolni akartam.

De ennél is többről volt szó. Minden porcikámmal szerettem őt. Ezt az érzést továbbra sem tudtam megszokni, amit csak nehezített a tény, hogy Sienna momentán alig tudott rám nézni.

– Nem fogjuk megtartani őt, Dom – folytatta Loch. – Sienna azt kezd az életével, amit akar. Mi nem vagyunk olyanok, mint ti.

Megkönnyebbülés áramlott át rajtam, ami persze kibaszott nagy hülyeség volt. Ha belegondoltam volna, rájövök, hogy a klánokat érintő szabályok egész mások, mint a mieink. Bólintottam.

– Még egy dolog.

– Igen?

– Csak… bocsánatot akarok kérni, amiért olyan seggfej voltam. Nemrég.

– Melyik alkalomra gondolsz a sok közül? – nevetett fel Lochlin, majd legyintett. – Rendben. Ezúttal megbocsátok neked. De legközelebb karóba húzlak.

Halkan és vidáman vele nevettem.

– Amúgy lehet, hogy meg is kérlek majd rá. Ha kikapunk Edmundtól, a gyors halál kegyelmet jelentene.

A barátom felnyögött, mi pedig újra elindultunk, hogy kövessük Siennát, aki elindult a vár felé.

– Diana beszélni akar veled – szólalt meg Lochlin a folyosók kereszteződésénél. – Menj, addig én pedig szemmel tartom Siennát.

Bólintottam, mire Lochlin hátulról a vállamra csapott, és az ellenkező irányba lökött. A nevetése visszhangzott a folyosón. Nem volt egy haragtartó típus. Ez a hosszú barátságunk titka.

Diana lakosztálya az emeleten volt. Ahogy felfelé caplattam a lépcsőn, a gondolataim már nem kizárólag a temetés és Sienna körül forogtak. Tudtam jól, hogy egyelőre biztonságban van, és nem tehetek semmit, hogy megértessem vele: Jordan haláláért egyetlen ember, és csakis egyetlen ember a felelős.

Scarlett. És ez volt az a pont, ahol az agyam elszállt, elöntötte a döbbenettől és zavarodottságtól támadt düh.

Nem tudtam felfogni, hogy a megbízhatónak vélt kapitányom, barátom és alkalmi szexpartnerem ellenem fordult és átállt Edmund oldalára. Mióta dolgozhatott vele? Vajon egész idő alatt vele szövetkezett?

Amikor legutóbb láttam Scarlettet az erdei vadászkunyhóban Edmunddal, egy egész rövid pillanatra a szemembe nézett…

Már akkor is átállt volna? Vagy már jóval azelőtt? Számított ez egyáltalán?

Elárult engem. Elveszítettük a csatát, Sienna legjobb barátját, és bevonódtunk egy nagy háborúba, mindezt azért, mert Scarlett úgy döntött, hogy támogatni fogja a szadista, hataloméhes faszfej testvéremet. Számomra Scarlett meghalt.

Odaértem a királynő pihenőszobájához, és megkopogtattam a vastag faajtót.

– Tessék! – szólított Diana. Beléptem, és ott találtam Evangeline-t, aki egy egyenes támlájú plüssfotelben ült, egy pohár borral a kezében.

– Hosszú nap volt, Nicky. Gyere, igyál egyet! – Diana rám vigyorgott a válla fölött. – Nicky. Ó, ez rád fog ragadni, azt hiszem.

Grimaszoltam, majd a középen álló asztalhoz mentem, és töltöttem magamnak egy pohár bort a kristály dekantálóból. A vér illata visszafogott volt, de értékeltem, hogy feldobta vele az italt. Belekortyoltam, és bólintottam.

– Köszönöm, Di.

Diana halkan és lágyan felnevetett.

– Gondoltam, te és Will szeretnétek többet tudni. Arról, hogyan kerültem ide. Sok titok van a családunkban, és eljutottam a pontra, hogy nem akarom tovább cipelni a terhüket.

Felvontam a szemöldökömet, és bólintottam.

– Elismerem, elég megdöbbentő azzal szembesülni, hogy van egy nővérem, akiről eddig senki nem pletykált és akiről nincs egy írásos feljegyzés sem a királyi könyvtárakban.

Kopogtak az ajtón, majd belépett Will. A temetésen is részt vett, bár nem tartottam jó ötletnek. A bőrszíne az elmúlt két napban rosszabb volt, mint azelőtt, és ismét betegségszagot árasztott. A vérféreg nyilvánvalóan feléledt benne, és mind tudtuk, hogy ha valaki nem tesz ez ellen valamit, a végén megöli. Sienna segített ugyan a vérével, de ez csak ideiglenes megoldást jelentett. Ki kellett találnunk, hogyan szedjük ki belőle.

Egy újabb lehetetlen feladat.

– Nővérem! – Will meghajolt Diana előtt, aki egy fáradt mosolyt villantott rá, majd intett neki, hogy üljön le Evangeline mellé.

– Kezdjük azzal, hogy elmondom: néhány dolgot a nagynénénktől tudok. – Diana egy kézzel Evangeline-re mutatott, aki lehajtotta a fejét. – Próbálom a lehető legpontosabban előadni a történetemet, de lehet, hogy közbeszól majd, ahol szükséges, hogy kitöltse a hiányosságokat.

– Több is van annál, mint amit eddig elmondtál? – kérdezte rekedt hangján William. – Miért most mondod el nekünk?

Diana felvette a saját poharát, a borostyánszínű folyadék és a tölgyfa hordó illata elárulta, mi van benne.

– Mert tiszta lappal szeretnék kezdeni. Háborúba indulunk egy nagy hatalmú ellenség ellen: a saját testvérünk ellen. Ha elesnék, tudni akarom, hogy kiállsz a fogadott családom mellett, William. Tudni akarom, hogy úgy folytatod, ahogy én tenném. Hogy segíteni és támogatni fogod Whalen tábornokot, mivel ő a trónörökös a falkában.

Will arca rezzenéstelen volt.

– A Hold isteneire esküszöm, hogy így lesz.

Diana elmosolyodott.

– Tudom, és látom is rajtad. Féltem, amikor először találkoztunk. Sok éven át az árnyékban rejtőztem. Bár a vámpírok tudták, hogy én vagyok a soron következő a trónon, nem mutogattak, és nem parádéztak velem. Az apám, Lycan, attól félt, hogy meglátsz bennem valamit, Dominic. Stirling nem küldött ide soha senki mást rajtad kívül közbenjárni. És tudtuk, hogy az érzékelőképességed kiváló. Azt hiszem, ha nem terelte volna el annyira a figyelmedet a Siennáért és Willért való aggodalmad, jobban csodálkoztál volna, amikor találkoztál velem.

Persze most, hogy tudtam, hogy a nővérem, már láttam a hasonlóságokat. A szeme és az orra formáját meg a félmosolyát, ami annyira hasonlított Will vigyorára. A nyomok ott voltak, de igaza volt. Nem koncentráltam eléggé.

– Anyám, Catina annak idején részt vett az egyik első szüreti játékon, csak akkoriban még tesztelésnek hívták – mesélte Diana. – Anyám gyönyörű nő volt, jó alakú, sötét hajú, zöld szemű. Stirlinget lenyűgözte, de anyám menekült előle. Egyszerűen… zseniálisan játszott. És hiába küzdött annyira, végül ez az életébe került.

Evangeline bólintott, és felvette a fonalat.

– Edmund még csak kisfiú volt, amikor Catina rájött, hogy terhes. Titokban tartotta a babát Stirling előtt, ami nem volt nehéz, hiszen akkoriban egy egész háremnyi nője volt. Bár tény, hogy Catina volt a kedvence. Catina mindenki előtt eltitkolta várandósságát, egészen a végéig, amikor már nem lehetett átváltoztatni.

– Miért akarta volna átváltoztatni? – kérdezte Sienna az ajtóból.

Diana intett neki, hogy fáradjon beljebb.

– Mert akkoriban ritka volt, hogy valaki emberként túlélje a terhességet egy vámpír apával. Anyám azt hitte, ő kivétel. Legalábbis szerintem ez lehetett a helyzet. – Evangeline felé vetett egy pillantást, aki megrázta a fejét.

– Nem, ez egyáltalán nem így volt. Catina beszélt az orákulummal, aki azt mondta neki, hogy egy lányt fog szülni, aki erős és nagy hatalmú lesz, és amikor lehetőséghez jut, helyrehozza a darabjaira hullott világot. Még ha meg is kell fizetnie ezért a végső árat, az áldozata nem lesz hiábavaló.

Beszívtam a levegőt.

– Ha ez valóban így volt, akkor ez azt jelenti, hogy a fátyol leomlásáról már jóval azelőtt tudtak, mint hogy az általánosan ismert lett volna. És ha tényleg így volt, miért tette ezt Catina, amikor tudta, hogy a lánya nagy veszélybe fog kerülni?

– Mert volt még egy gyereke – felelte Evangeline. – Egy gyermek, akit hátra kellett hagynia.

– A nővérem addigra már meghalt vagy eltűnt volna – tette hozzá Diana halkan, miközben az italát kavargatta. – De anyám nem tudta, hogy ez lesz. Csak az lebegett a szeme előtt, hogy mindkét gyermekét a lehető legnagyobb biztonságban kell tudnia, még ha ez a saját életébe is kerül. Meghalt, amikor engem szült. Mivel nekem vámpírvér keringett az ereimben, anyám vére nem tudott megalvadni. Elvérzett.

Döbbent csend támadt a teremben. Végül Sienna volt az, aki megtörte.

– Nincs is hatalmasabb egy anya szereteténél.

– Jól mondod – suttogta Evangeline. – A szárnyaim alá vettem a gyermeket, Dianát, és sajátomként neveltem fel. Többnyire olyan volt, mint egy ember, egy kis vámpír természettel. Tudtam, hogy lassabban fog öregedni, és úgy gondoltam, egyszer akár társa lehet majd egy vámpírnak.

Diana felhorkant, és felnevetett.

– Na, még mit nem! Szerintem én már gyerekként is nehéz eset voltam.

– Valóban az voltál, de ez most már nem lényeges – mosolygott Evangeline Dianára. – Én sosem szültem, nem volt saját gyerekem. Catinához olyan szoros barátság kötött, amit senki nem értett meg. – A hercegnő elhallgatott, és az italába bámult. – Egy megbeszélésen voltam Stirlinggel aznap, amikor Edmund majdnem megölte Dianát.

Sienna levegő után kapott.

– De hát akkor még ő is csak egy gyerek volt!

– Pontosan. – Diana Sienna irányába biccentett. – Edmund még tizenhárom éves sem volt. Mégis látta, hogy Diana veszélyt jelenthet a trónjára. Tudod, hallotta az orákulum suttogását, miszerint Catina egy nagy hatalmú lánygyermeket fog szülni, aki megváltoztatja a világot. Gyanítom, azt hitte, ez azt jelenti, hogy a lány el fogja venni tőle a trónt.

– Azt jelenti, hogy most azonnal levágom a kibaszott fejét – morogta Diana.

Éles pillantást vetettem rá, és bólintottam.

– Most már tisztán látom a hasonlóságot kettőnk között.

Dianának kivillant a foga, ahogy gúnyosan elmosolyodott. Ismertem ezt a tekintetet.

Evangeline úgy folytatta, mintha nem is szakítottuk volna félbe.

– Elvitte magával Dianát az óceán partjára, azzal a magyarázattal, hogy játszani mennek. Egy szobalány riasztott, akit megkértem, hogy mindig legyen ott Diana mellett. Tőle értesültem arról, hová mentek. Mert Edmund elmondta a szobalánynak, hogy ne kövesse, de a lány tudta, hogy ilyen szökésről szó sem lehet. Amilyen gyorsan csak tudtam, utánaeredtem, és arra értem oda, hogy Edmund a víz alá szorítja Diana fejét.

Egy gombostű is leeshetett volna, olyan hatást keltett volna, mint egy pisztolylövés.

– Mindig is kegyetlen és kapzsi gyerek volt – mondta Evangeline. – De azt reméltem, hogy megváltozik majd, ahogy nagyobb lesz. Ehelyett az történt, hogy egyre jobban titkolta a tetteit, egyre ügyesebben rejtette el a rosszindulatát azok elől, akikről tudta, nem fogadnák úgy el.

Diana vett egy nagy levegőt.

– Evangeline végül elhozott Lycanhez, hogy neveljen fel engem a saját gyerekeként, ami sikerült is neki. Emellett vérfarkassá is tett.

Evangeline szipogott.

– Én ezt elleneztem volna.

Lycan épp ebben a pillanatban lépett be a szobába.

– Én viszont esélyt sem adtam neked erre, Eva.

Eva? Na, ez kezdett egyre érdekesebbé válni. Azon kaptam magam, hogy annyira kiszakadtam Diana történetéből, hogy a kis társaságunk két legidősebb tagját vizslatom gyanakodva – akik nem voltak hajlandók egymásra nézni.

– Túléltem az átváltozást – folytatta Diana. – Bár nem sokon múlott, hogy ottmaradjak. Nem kívánom ezt az élményt senkinek sem. Igaz, hogy sok emberből lett már vérfarkas, ez egy nagyon kimerítő folyamat. Ráadásul nálam ennél többről volt szó, a vámpírvérem úgy harcolt a változás ellen, mintha egy élő dolog lenne.

Lycan ekkor átvette a szót.

– Megtanítottam őt harcolni, stratégiai gondolkodásra, és megtanítottam neki mindent a többi területről, amit csak tudni lehet. Az orákulum rendszeresen meglátogatott, amíg nem hagyta el az erdőnek azt a részét, és ő is tanítgatta Dianát.

Diana rám és Willre mutatott.

– Amikor ti ketten megszülettetek, könyörögtem apámnak, hogy adjon védelmet nektek, ahogyan korábban nekem is adott. Ti természetesen telivér vámpírok voltatok, még te is, Dominic, bár fattyú voltál…

– Most is az – motyogta Sienna magában, mintha azt hinné, nem halljuk. Bár lehet, hogy szándékosan csinálta.

– …mégis sokkal védettebb helyzetben voltatok, mint én. Evangeline, te odafigyeltél rájuk, és tudtad, hogyan lesznek a legnagyobb biztonságban, jól mondom?

Evangeline az asztalra tette a borospoharát.

– Gondoskodtam róla, hogy Dominic az anyja mellett legyen, amíg nagykorúvá nem válik és be nem léphet a hadseregbe. Még akkor is az életére törtek néhányszor. De ő erős és okos volt, minden merényletet túlélt.

Megráztam a fejem:

– Tessék?

Lycan halkan felnevetett.

– Fiam, ne már! A sziklaomlás a Szárny-zuhatagnál? Azok a banditák, amikor tizenöt éves voltál? Amikor az első csatasorba állítottak? Edmund mindig is arra törekedett, hogy észrevétlenül kiiktasson téged. Tudta, hogy te közkedveltebb vagy nála. És amíg Will meg nem jelent a színen, te voltál a tartalék.

A tartalék.

Basszus! Erre soha nem is gondoltam, hiszen nem voltak uralkodói ambícióim, mégiscsak én voltam a fattyú.

– És mire Will megjelent, te már egy kiforrott őrző-védő voltál – jegyezte meg Evangeline. – Komolyan vetted ezt a feladatot.

Jól emlékeztem arra az éjszakára.

– Azt mondtad, hogy Edmund minden esélyt megragadna, hogy megölje Willt, és hogy mindenáron meg kell védenem őt. Csak hogy tisztázzuk: én egyébként is megvédtem volna őt.

Diana rólam Willre nézett.

– Én ezt láttam már akkor is, ezt az erős testvéri szeretetet. Nem is gondoltam volna, hogy létezhet ilyen a vámpírok területén.

Egy nehéz pillanat következett.

– Diana, esküszöm, mindenáron meg foglak védeni. Megvédelek, ahogyan Willt is megvédem. Végül is ez a feladatom ebben a családban.

Diana kipislogta szeméből a könnyeket.

– Köszönöm. Most pedig, ha mindannyian elégedettek vagyunk ezzel a szörnyű családdal, ahonnan származunk, igyunk még! Mit mondotok? Délszele grófja, Nicholas William pártján áll, és azt üzente, hogy a vadászok észak felé tartanak és nagy pusztítást végeznek. Úgy tűnik, Edmund kívánsága ellenére a saját tempójukban haladnak, de kétségtelen, hogy Siennának igaza volt. Jönnek. Csak idő kérdése, mikor érnek ide.

Siennára pillantottam, aki egyáltalán nem reagált, és a poharam után nyúltam.

Az istenek könyörüljenek rajtunk!