A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tyson Fury: Gloves off. Century, London, 2022

First published as Gloves Off: Tyson Fury Autobiography in 2022 by Century, an imprint of Cornerstone. Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

Fordította Kőrös László

Az eredeti borítót Jason Smith tervezte.

első borítókép © Guerin Blask/ AUGUST (AU234703)

hátsó borítókép © Julian Finney / Getty Images (1393232502)

belívképek © Shutterstock, Alamy, Getty Images, Paris Fury, Tyson Fury, John

Fury, SugarHill Steward, Kristian Blacklock, Joseph Parker

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Tyson Fury, 2022

Hungarian translation © Kőrös László, 2023

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó.

Felelős kiadó Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Horváth Sára

Szerkesztő: Bajtai Zoltán, Kelemen Judit

Korrektor: Darida Benedek

Tördelő: Szász Julianna

ISBN 978-963-656-115-4

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Ajánlom ezt a könyvet bárkinek, aki mentális problémáktól szenved. Ne feledje: van remény és semmi sem lehetetlen. Ha nekem sikerült a visszatérés, önnek is sikerülhet.

Vigyázat: kényes tartalom! Könyvemben egy öngyilkossági kísérlet leírása és öngyilkos gondolatok is szerepelnek, amelyek egyes olvasóimat felzaklathatják, esetleg hasonlókra indíthatják. Ha ön szenvedett lelki egészségi problémáktól, vagy öngyilkossági gondolatok foglalkoztatják, kérem, azonnal kérje hivatásos szakember segítségét. Könyvem saját személyes élményeimet idézi fel, és remélem, lesz, aki megközelítéseim egyikét-másikát hasznosnak találja pszichés egészsége szempontjából. Ami azonban nekem használ, valószínűleg nem használ mindenkinek, mivel pedig nem vagyok szakember, lehetséges, hogy ugyanilyen helyzetben más esetleg gyógyszeres kezelésre és orvosi segítségre szorul.

A szerző és a kiadó a jog adta lehetőségeken belül elhárít bármilyen felelősséget, amelyet közvetlenül az e könyvben olvasható információk felhasználása vagy a velük való visszaélés vet fel.

Tartalom

BEVEZETŐ

A CIGÁNYKIRÁLY LEGENDÁJA

ELSŐ RÉSZ

A veretlen

ELSŐ FEJEZET

KIONTOTT VÉR

MÁSODIK FEJEZET

KURÁZSI NÉLKÜL NINCS DICSŐSÉG

HARMADIK FEJEZET

„BOKSZ!”

NEGYEDIK FEJEZET

FAMILY GUY

ÖTÖDIK FEJEZET

VÉGJÁTÉK

HATODIK FEJEZET

TELJES FORDULAT

HETEDIK FEJEZET

NEM MINDEN CSUPA NAPFÉNY ÉS SZIVÁRVÁNY

NYOLCADIK FEJEZET

OROSZLÁNSZÍV

MÁSODIK RÉSZ

Angyalok és démonok

KILENCEDIK FEJEZET

AZ APÁM FIA

TIZEDIK FEJEZET

A NAPOS OLDALON

TIZENEGYEDIK FEJEZET

ELSŐ VÉR

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A HOLDRA

TIZENHARMADIK FEJEZET

GYŰLÖLÖM MAGAM, MEG AKAROK HALNI

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

1000 NAP

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A MÁSODIK ELJÖVETEL

TIZENHATODIK FEJEZET

AMERIKA KIRÁLYA

TIZENHETEDIK FEJEZET

A LEGNAGYOBB SHOWMAN

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

ÚJ NAP HAJNALÁN

PROFI BOKSZOLÓI ADATLAP

PROFI ÖKÖLVÍVÓI EREDMÉNYEK

KÉPEK

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

PUSZTA KÉZZEL

BEVEZETŐ

A CIGÁNYKIRÁLY LEGENDÁJA

2022. április 23., Wembley Stadion, Fury v. Whyte.

Eljött a show ideje, csavargók.

És az aréna megőrült. Lámpák és vakuk villogtak a tömegben. A fickók a levegőbe locsolták a sörüket, a nők a nevemet sikoltozták. És ugyan ki róhatta fel nekik? Történelemkönyvekbe kívánkozó végső leszámolás volt ez, erőpróba a brit nehézsúlyú Dillian „Testrabló”{1} Whyte ellen a zsúfolt, 94 ezer férőhelyes Wembley Stadionban – európai bokszmeccsre még soha ennyi ember nem volt kíváncsi. Kétévi világjárvány-nyomorúság után az ország ki volt éhezve egy hatalmas bulira, és a Cigánykirály készen állt rá, hogy vendégül lássa egyre. A felhajtás akkora volt, hogy a Fury–Whyte összecsapásra többen vásároltak jegyet, mint egyik-másik híres popsztár fellépéseire.

Nem volt könnyű emlékezetes bevonulást produkálnom egy ilyen estén, úgyhogy az arénába egy aranytrónon vittek be és emeltek a magasba. A világegyetem urának éreztem magam. Bokszolóként mindig élveztem ezt a szupersztár-atmoszférát, mindig szürreális és hihetetlen élmény volt számomra. Abban a pillanatban hatalmas energiák töltöttek fel, mintha csak rákötöttek volna az elektromos hálózatra, az egekbe szökött bennem az adrenalin. Nem is rossz ez egy ilyen öreg, dagadt fickótól, gondoltam, miközben körbehordoztam a tekintetem a tomboló közönségen. Egy kopasz pasas a tengerparti Morecambe-ből, a semmi közepéről… És bár magam is úgy éreztem, hogy bulizom, azért fél szemmel még a díjat lestem. Győznöm kellett, hogy megfeleljek az elvárásoknak.

Előzőleg összeválogattam az alkalomhoz illő zenéket: ez dübörgött fel a Wembley hangszóróiból. A lista első darabja a Kings of Leon „Sex on Fire”-je volt – ez a szám az edzések során gyakran segített az összpontosításban. Hangosan énekeltem, ahogyan mindenki más is a stadionban, mintha csak egy karaokekocsma közönsége lettünk volna, vagy Anglia győzelmét ünnepeltük volna egy világkupán. A második dal, a Notorious B. I. G. (avagy Biggie Smalls) nevű rapper „Juicy”-ja, a szövege miatt – It was all a dream – hangzott el, mert korábbi életemre emlékeztetett. Tyson Furynak lenni valóban álom volt. Ami Biggie-t illeti, ő kölyökkorában hiphopmagazinokat olvasott, rapet hallgatott a rádióban, és teleragasztotta bálványai képeivel a hálószobáját, mielőtt ő maga is legendává vált volna. Én ugyanígy voltam, de a boksszal. Néztem a meccseket, olvastam a nehézsúly nagyjairól, és mindenhová kitűztem a képeiket. Voltak, akik azt mondták, talán vihetem valamire öklözőként, s ugyanezt hallhatta Biggie a zenei pályafutással kapcsolatban, de egyikünk sem hallgatott a kritikákra, ehelyett hatalmas ambíciókat tápláltunk. Ma este pedig készen álltam, hogy csillagként ragyogjak.

Úgy tűnt, a tömeg úgy örvénylik körülöttem, mint levelek egy hurrikánban, én magam voltam a tornádó közepe. Miközben egyre fokozódott az utolsó bevonulásomat kísérő zaj, tudtam, ezek az én embereim, ez a pillanat pedig az én pillanatom. Kilencéves énem élvezte volna a lármát és a színes forgatagot. „Úgyhogy jól jegyezd meg minden pillanatát, öreg,” gondoltam. Aztán amikor megláttam magam előtt a szorítót, nehéz volt nem arra gondolni, vajon milyen lesz a boksz világa nélkülem. Ki fogja betölteni ezt az űrt? Most még csak gondoltam a visszavonulásra, ám úgy tűnt, ha végleg távoznék, a sportág valószínűleg visszaváltozna azzá, ami a Cigánykirály előtti időkben volt: egy rakás unalmas bunyóssá, akikkel alig törődne valaki. Az újságok is hiányolnának, hiszen elég volt kinyitnom egy doboz sört, vagy bemennem ing nélkül egy pubba, máris a főcímekben számoltak be róla.

Az ilyen estékért éltem. Olyan voltam, mint egy gladiátor, amint belépdel az arénájába, és nehéz volt elfojtanom a büszkeségemet, hogy a Whyte-tal vívott meccsem sokkal, de sokkal több egy sima bokszmérkőzésnél. Rengeteg tennivaló akadt a dátummal kapcsolatban: április 23-a, azaz Szent György napja sokat jelent a számomra, mert nagyon büszke vagyok a származásomra. A Fury‒Whyte összecsapás valódi angol rangadó is volt, a nemzeti sporttörténelem nagy pillanata, és köztudott, mit teszünk mi, angolok, ha küzdelemre kerül sor: keményen helytállunk. Rendkívül motivált, hogy évek óta első ízben verekszem hazai pályán. „Dicsőség vagy halál” volt a tét, én pedig mindent meg akartam tenni, hogy felpezsdítsem az ország életét.

Fehér-vörös köntöst viseltem ezen a fontos alkalmon: Anglia színeit. Azt mondják, ha az ember fehéret visel, az érzéki csalódásnak köszönhetően a valóságosnál nagyobbnak látszódhat, ahogy a fekete öltözék pedig karcsúsít. Ellenfelem szemében hatalmasnak tűnhettem: két méternél is magasabb és rémületes szörnyetegnek, aki kifejezetten erre a csatára tervezett Szent György-keresztes kesztyűt viselt. Zászlóba csomagolt ököl! Olyan erejű ütéseket akartam bevinni Whyte-nak, hogy az egész országot napokig ez tartsa majd lázban.

Akadtak, akik kételkedtek a győzelmemben, de lehetetlen volt, hogy a Wembley Stadionban eltoljam a dolgot. Gondom volt arra, hogy a meccs előtti felkészülés során semmit ne mulasszak el a szokásos rutinomból. Az öltözőben alsónadrágban jöttem-mentem, énekeltem és táncoltam, vicceket meséltem, és csak azért álltam meg, hogy befásliztassam a kezem, és leüljek a gyúróasztalra megnézni a kiírást, milyen további programok lesznek. Egész életemben tanulmányoztam a bokszolókat, s tudtam, hogy egy címmeccs előtt nem úgy viselkedtem, mint sokan közülünk. Én nem stresszeltem, még egy olyan helyszínen sem, mint a nagy Wembley, és szívesen hülyéskedtem a hangosra állított zenére. Pályafutásom során sok más öltözőt láttam, ahol általában síri hangulat uralkodott. Az ember azt gondolta volna, az érintett bokszolók a nyaktiló alá készülnek. Szegény fickók sápadtak voltak, kapkodták a levegőt, remegtek az idegességtől, és a falat ütötték, hogy feltüzeljék magukat. A környezetükben mindenki idegroncs volt a feszültségtől.

Engem kivéve: a saját öltözőmben nem, és pláne nem a Wembley-ben. Diszkódíva voltam, aki ragyogni akart, úgy készültem, hogy jól megfizetnek, aztán ágyba bújhatok valakivel. Élveztem magam körül a kamerákat és az újságírókat a sajtószobában, mert ettől még erősebben átéreztem, ami velem történik. Pontosan tudtam, mit gondolnak valamennyien: Miért viselkedik így? Kimegy majd oda, hogy megküzdjön valakivel, aki esetleg egy ütéssel kinyírja. Egyszerűen fütyül rá… Ez különböztet meg az emberek többségétől. Az aggályoskodás nem az én műfajom, és mivel tudom, hogy az önbizalmam nyomás alatt sem inog meg, erősen bízom abban, hogy bármekkora lesz is a próbatétel, kiállom. Az abbéli hitem, hogy minden csapást kibírok, csak tovább fokozza az önbizalmam. A Wembley-vel sem voltam másként – noha életem legnagyobb harcára készültem. Készen álltam. Végigcsináltam a bemelegítést apámmal, plusz az edzőmmel, SugarHill Stewarddal – a volt detroiti rendőrrel, a Boxing Hall of Fame-es tréner, Emanuel „Manny” Steward unokaöccsével – és George Lockhart táplálkozási tanácsadóval. Együtt gyakoroltunk még egy kicsit ütőpárnákon; bang! bang! bang! Minden szépnek és könnyűnek tűnt, de azért nem voltam öntelt. Mindig megtettem a szükséges óvintézkedéseket, és amikor indulni készültünk a Wembley-be, magam köré gyűjtöttem a csapatomat egy közös imára.

– Édes jó Istenem, adj nekünk erőt, hogy ma este a legjobb formánkat nyújtsuk – mondtam. – Imádkozunk ellenfelünkért is, mindenekelőtt pedig azért, hogy mindenki épségben hazajusson a családjához.

De eljött az ideje, hogy felhangozzék a rock and roll.

* * *

Ökölvívói pályafutásomat két szakaszra osztom. Az első 2008-tól 2015-ig tartott, s olyan időszak volt, amikor képtelen voltam felismerni, milyen démonok húznak le. Úgy nehezedtek rám, mint egy kövekkel teli hátizsák, noha útban voltam afelé, hogy én legyek a nehézsúlyú világbajnok. Karrierem második szakasza 2018-ban indult be, egy brutális csata után, amelyet a lelki egészségemmel vívtam… de ezt a háborút a mai napig sem tudtam megnyerni. Puszta akaraterővel sikerült fölébe kerekednem a bajaimnak, és visszatértem mint a bolygó legszórakoztatóbb öklözője.

A legtöbb történet az elején kezdődik és a végén fejeződik be, ami működhet egy átlagos, tizenkettő-egy-tucat-író esetében. A Cigánykirály azonban minden túlzást félretéve legenda, életében egyszer pedig szuperhős volt, vagyis mi az ördögért mondanám el a sztorimat közönséges módon? Ez az oka, hogy a Puszta kézzel a történetem végén kezdődik, és a kezdeténél fejeződik be, a kettő közé ékelve pedig az én teljes és cenzúrázatlan hullámvasút-utazásom olvasható. Amit felfedek, felettébb alkalmas lesz rá, hogy olvasómmal – amennyire csak lehetséges – forogjon a világ. Beszélek majd a karrierem második szakaszának dicső eseményeiről, és elidőzöm annál az ötletnél is, hogy még erőm teljében eltűnhettem volna a színről. Azután részletezem, honnan jöttem, és hogyan győztem le az akkori bajnokot, Vlagyimir Klicskót, és hogyan lett belőlem ökölvívótitán, utóbb pedig kifejtem, hogyan veszítettem el kis híján szinte mindent. (Képes voltam azonban arra, hogy foggal-körömmel vissza is szerezzem.) Na igen, írtam a depressziómról Az álarc mögött{2} (Behind The Mask) című első könyvemben, de akkoriban minden nagyon feldolgozatlan volt. Abban az időben még csak próbáltam átvergődni a betegségemen, azóta azonban új távlatok nyíltak, a bokszban és azonkívül is. Számot vetettem magammal, és olyan eredményre jutottam, amellyel meg kell birkóznom: tudomásul kell vennem, hogy kalandom a végéhez közeledik. Ebből a perspektívából fogok majd ismét felidézni több olyan nevezetes eseményt és mérkőzést, amelyekről korábban már írtam. Remélem, élvezni fogják az új részleteket és az egy-két friss csavart.

Szóval, miközben jó ideje szolgálok admirálisként Őfelsége Le se szarom nevű hadihajóján, és Muhammad Ali óta a legszórakoztatóbb showman, illetve nemzedékem legnagyobb bunyósa vagyok, meg kell jegyeznem, hogy számomra a boksz mindig is olyasvalami volt, amiről tudtam, hogy egyszer lejár a szavatossági ideje. Sport, igen, a szórakozás jövedelmező formája, hogyne, de a statisztikák szerint azok, akik túlságosan sokáig maradnak játékban, gyakorta károsodnak, súlyosan károsodnak, én pedig nem akarom, hogy ez velem is megtörténjen.

Annak is megvolt a kockázata, hogy az életmódom megrövidíti pályafutásomat. Profiéletem hosszú időszakaiban az egészség meg az egészséges táplálkozás nem volt éppen elsőrendű fontosságú: mérkőzéseim között jócskán meghíztam, majd a lelki egészségem 2015-ben kezdődő összeomlása során ittam, nagy dáridókat csaptam, és próbálkoztam a kokainnal is. Egy évvel később még arra is kísérletet tettem, hogy véget vessek ennek az egésznek, célba vettem a Ferrarimmal egy hidat, és beletapostam a gázba, de a végső pillanatban elrántottama kormányt – hála Istennek. Amikor végül segítséget kértem, megállapították, hogy mániás depressziós és paranoid vagyok, szorongok és kényszerbetegségben szenvedek (OKD, obszesszív-kompulzív rendellenesség – A ford.). Lassan ugyan meggyógyultam, de a lelki egészségem azután folyamatos törődést igényelt: időről időre szuicid gondolataim támadtak, noha immár tudtam, mire van szükségem ahhoz, hogy a démonjaimat távol tartsam magamtól.

Nem mintha a boksz volna az egész életem. A valóság az, hogy férj vagyok, apa, fiú, fivér és nagybáty. A családom a páncélom, Parisről és hat szépséges gyerekemről pedig egy pillanatra sem feledkezem meg, annyira értékesek a számomra. 2021-ben, a Deontay Wilderrel vívott mérkőzésem előestéjén egy kórházban, a földön aludtam, amikor legkisebb gyerekünk, Athena röviddel a megszületése után az életéért küzdött, és sikeres küzdelme inspirált arra, hogy én is megnyerjem a magam csatáját. Három évvel korábban Paris állított talpra reménytelen állapotomból, amikor letaglózott a depresszió. Pályafutásom elején apám és nagybátyáim biztosították számomra az eszközöket, hogy nagymenő bokszoló lehessek, de arra is megtanítottak, hogyan tegyek szert tisztességes bevételre használtautó-kereskedéssel. A Fury família egész életemben megadta nekem azt a szeretetet és támogatást, amelyre szükségem volt a sikerhez. Azt akarom, hogy ugyanazt a szeretetet kapják ők is, mint egykor én – de most tőlem.

Azzal biztosítottam a megélhetésemet, hogy pofonokat kaptam, aminek nyomán fontmillióim gyűltek össze a bankban. Egy bunyósnak azonban tudnia kell, mikor jár le az ideje – s ez az én esetemben már nincs messze. Mire ez a könyv az olvasók kezébe kerül, talán már el is dőlt, vajon vívok-e újabb mérkőzést: lehet, hogy visszavonulok, kiütöttem egy újabb nyavalyást, esetleg beleegyeztem, hogy a közeljövőben megmérkőzöm valakivel. (És rengeteg a találgatás ezzel kapcsolatban.) Szeretném, ha az olvasóim ebből a könyvből megtudnák az igazságot arról, miként gondolkodom én az ilyen döntésekkel kapcsolatban. Rengeteg minden megfordul a fejemben, s ha később meggondolom magam, nem egykönnyen teszem. Felhagyni az ökölvívással: életem legnehezebb lépése lehet. Csak annyit tudok, hogy nem akarok tovább maradni, mint ameddig szívesen látnak, nem akarom, hogy ne jó szívvel emlékezzenek rám, és nem is egy nagy jobbegyenestől akarok meghalni, amely a koponyám oldalát éri. És higgyék el, egy ilyen befejezés néha aggasztóan valóságosnak tűnt. Még rövid távú memóriavesztést is átéltem 2021-ben, a Wilderrel folytatott kemény összecsapást követően, amikor – órákkal a győzelem után – teniszlabda nagyságú dudorok borították a fejemet, én pedig képtelen voltam visszaemlékezni, hányszor feküdtem el. Minden ködös volt, s amit átéltem, megrémített. Semmiképpen sem akarnám hátralévő napjaimat kerekesszékben tölteni, és szívószállal sem akarok ételt szürcsölni.

Tehát most első ízben itt van minden: bokszolói életem teljes egészében, az első alkalomtól (talán) az utolsóig, a magasságok és a mélypontok, a kettő közötti összes ütés és kiütés. A következő oldalakon sztorikat és titkokat porciózok majd ki, beszélek a legkeményebb ringbeli és ringen kívüli ellenfeleimről, és kifejtem (az okait), hogy végül miért hagyom el a profibokszot erőm teljében, legendaként. Higgyék el nekem, nincs még egy olyan ökölvívó-történet, amely versenyezhetne ezzel.

Hát akkor meg – mire várjunk, olvasóm?

Csapjunk bele!

Tyson Fury, Morecambe Bay, 2022. szeptember

ELSŐ RÉSZ

A veretlen

ELSŐ FEJEZET

KIONTOTT VÉR

2021 végén a következők jártak a fejemben. Elegem volt az ökölvívásból. Torkig voltam vele. Nagyon, de nagyon elegem volt, és mindinkább vonzónak találtam a visszavonulás gondolatát. Ez azonban nem valamiféle egyik napról a másikra támadt, hirtelen ötlet vagy a térdreflexhez hasonló reakció volt. Ellenkezőleg, a gondolat már egy ideje érlelődött bennem, s érlelték a fejemre és testemre kapott ütések is. Érzéseim ellenére mégis hosszan és piszok alaposan mérlegelni akartam a várható következményeket, mert megválni a sporttól, amelyet oly sokáig szerettem, nem ígérkezett könnyű lépésnek.

Végül harminchárom éves koromra meg-megfordult a fejemben, hogy talán egy kicsi megöregedtem. Egyesek azt mondhatták volna, hogy ennyi idősen nehézsúlyúként még a legjobb korban voltam; azt hiszem, rendes körülmények közt ez is lett volna a helyzet, de az egyik dolog, amit a boksz tanulmányozása során megtanultam, az volt, hogy túl sok az olyan ember, aki nem egykönnyen ismeri fel, ha eljárt felette az idő. Ilyen vagy olyan okból nem képesek továbblépni, s végül addig tétováznak, míg csak a körmükre nem ég a döntés. Azokról a bunyósokról beszélek, akik nem figyelnek oda eléggé arra, amivel foglalkoznak, vagy nem képesek felismerni, hogy lehetőségeik határához értek. Ahelyett, hogy figyelnének a testükre, a finom jelzésekre, amelyeket agyuk küld nekik, csak nyomulnak előre. Talán úgy döntenek, nem hallják meg a vészcsengőt, mert nem hajlandók szembenézni az igazsággal, vagy mert túlságosan a pénz és a hírnév megszállottjává váltak. Miután túl sokáig csinálták – felvállaltak egy (vagy akár tíz) utolsó meccset –, utóbb tönkreteszik megszerzett renoméjukat azzal, hogy túl sok vért veszítenek a küzdelemben, és meghiúsítják, hogy fantasztikus harcosként emlékezzenek rájuk. Magam semmi pénzért nem választottam volna ezt az utat. Akkoriban én voltam a sportág legjobb bunyósa. Amit elértem, becsesebb volt, mint egy hatalmas összeg a bankszámlámon, vagy az elégtétel, hogy ott láthatom az arcomat a tévé képernyőjén.

Az sem kerülte el a figyelmemet, hogy amikor 2015-ben eljött az ideje, hogy megvívjak Vlagyimir Klicskóval, ő nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy közeleg számára az igazság órája. Harminckilenc éves volt, és nyilvánvalóan lassult – még ha ő volt is a regnáló bajnok. Valamilyen okból képtelen volt felismerni, hogy leáldozóban van a napja, én azonban jól láttam ezt, és közöltem is vele. – Egyszer mindenkire rámosolyog a szerencse – mondtam. – A lélek ugyan kész, de a test erőtlen.

Nem fogadta el.

– Az életkor csak egy szám, a lényeg, hogy te mennyi idősnek érzed magad.

Megráztam a fejem.

– Rá fogsz jönni, hogy ez nem igaz. Az az igazság, hogy nagyszerű világbajnok voltál, de az ökölvívás fiatalembernek való játék.

Igazamat hamarosan be is bizonyítottam, amikor legyőztem a düsseldorfi Esprit Arenában. Tizenkét teljes meneten át öklöztünk, ő pedig – első ízben egyhangú pontozással – elvesztette a Bokszvilágszövetség (WBA/Super), a Nemzetközi Bokszszövetség (IBF), a Bokszvilágszervezet (WBO) és a The Ring magazin bajnoki címeit. Tudtam, hogy az időt lehetetlenség becsapni; ha nem ügyelek, velem is megtörténhet ugyanilyen könnyen, ami Klicskóval történt, s pár évvel a 2018-as visszatérésem után azon kaptam magam, hogy a lehetőségeimet mérlegelem. Rájöttem: semmit sem nyerhetek azzal, ha nemkívánatos partivendég módjára túlságosan sokáig maradok.

Volt egyfelől a vereség lehetősége, de jóval többet nyomott a latban, hogy immár az életemet is kockáztattam volna, holott eddig mindenféle komoly sérülést sikerült elkerülnöm. Ezzel együtt nap mint nap voltak fájdalmaim. Éreztem, hogy a testem elnyűvödött, főleg, ami a vállamat és a két könyökömet illeti, ez azonban aligha volt meglepő, hiszen abból éltem, hogy dolgokat ütöttem-vertem, repesztettem… Rendszerint összeszorított foggal viseltem az ezzel járó kellemetlenségeket, s valahányszor megsokalltam őket, orvoshoz fordultam. Azért persze tudtam: van rá esély, hogy egyszer csak cserben hagy a szerencsém, és olyan sérülést szerzek, hogy életem egész hátralévő részére kripli leszek. Még rágondolni is rossz volt, hogy súlyos hát- vagy kézsérülés ér, azonban az erőszak szélsőségesebb következményei még ennél is sokkal komiszabbak lehettek volna: elég egy ütés a halántékomra, hogy meghaljak vagy megbénuljak. Szó sem lehetett arról, hogy ilyen megpróbáltatásnak tegyem ki a családomat, különösen Parist, hiszen őrá maradt volna, hogy életem végéig tologasson. Ezeket a kockázatokat komolyan kellett vennem.

Ezenkívül úgy gondoltam, attól a pillanattól fogva, hogy profi lettem, a karrierem mindenkit érint, aki közel áll hozzám. Anyám sohasem látott bunyózni: utálta. Paris, valahányszor kaptam egy erős ütést, holtsápadt lett: ő is utálta. Miközben a srácaim úgy nőttek fel, hogy mindent tudtak a pályafutásomról, és élvezték, hogy sokat szerepelek a nyilvánosság előtt, nem tetszett nekik, amikor egy másik bunyós megcsapott, hiszen én a Legyőzhetetlen{3} voltam a számukra. Én természetesen másként láttam a dolgot, és másként is fogom. Valahányszor bunyóztam, számomra kizárólag a nehézsúlyú világbajnokság volt a tét, és nemigen gondoltam semmi másra, mert tudtam, hogy én fogom megnyerni. A családom számára azonban ennél jóval nagyobb volt a kockázat. Ők semmi mást nem akartak, mint hogy sértetlenül megússzam a meccset, és egyfolytában attól tartottak, hogy minden összeomolhat, ha valamilyen módon elrontom. Itt volt az ideje, hogy figyelembe vegyem az ő aggodalmaikat is.

Ez az oka annak, hogy a boksz ennyire önző hivatás, és hogy a bunyósok ennyire önző emberek. A bunyós – ha férfi, ha nő – egymaga kockáztatja az egészségét, ami annyit tesz, hogy nagyon sokat kell gondolnia magára. És ha bárkinek úgy tűnik, hogy baromságokat beszélek, akkor vessen csak egy pillantást a drukkerekre, akik a ringben küzdő férfiaknak vagy nőknek rikoltoznak és üvöltenek a zajos stadionokban vagy egy kocsmában meccsnézés közben. Komolyan elhiszi bárki, hogy ők szívesen kapnának tíz vagy akár csak egyetlen ökölcsapást is? Az egyetlen személy, aki elviselheti azokat az ütéseket, az, aki a küzdelmet vívja. Így aztán ne csodálkozzunk, ha az illető napjának minden óráját annak szenteli, hogy ő legyen a legjobb, mert a valóság az, ha nem ő a legjobb, akkor jó esélye van rá, hogy az ellenfele valamilyen súlyos sérülést okoz neki. Ezért aztán egy valamirevaló bunyós mindent megtesz egy nagy mérkőzésre való felkészülés során, még ha ez azt jelenti is, hogy akár két-három hónapon át egyfolytában edzőtáborban, az otthonától távol él. Önző szarházinak kell lenniük. Másként csekély az esélyük a sikerre, bármilyen ragyogó edzők, táplálkozási szakértők vagy tanácsadók állnak rendelkezésükre.

Én is pontosan így állok a dologhoz. Edzőtáborozások idején olyan vagyok, mint egy spártai harcos. Nem számít, hogy egy fickóval vagy egy hadsereggel készülök-e megverekedni, meg fogok tenni mindent, hogy győzzek, az ellenfeleim veszítsenek, és nem hagyom, hogy bárki is elvonja a figyelmemet, miközben ezért dolgozom. Mindent kizárok; az élet apró-cseprő dolgai ráérnek, míg a meccs le nem zajlik. Nem vagyok kíváncsi semmilyen hírre, míg el nem jön az ideje, és minden edzőtábor kezdetekor lefektetem a szabályokat: „Nem akarok hallani a mindennapi életről. Nem akarom tudni, mi történt a szupermarketben. Nem akarom tudni, hogy valaki fogorvosnál járt. Ezekről majd a meccs után beszéljetek nekem.”

Mint mondtam, a boksz önző sport. Nekem egy másik világban kell élnem.

Parisnek nincs kifogása ez ellen, mert számunkra az élet mindig ilyen volt, kölyökkorunk óta. Én mindig bokszoltam, ő pedig mindig megértette, hogy az edzőtáborban egy másik ember kell hogy legyek. Nem működhettem férjüzemmódban, nem működhettem apuüzemmódban, sem fivér-, fiú- vagy barátüzemmódban. Nekem bunyóüzemmódra kellett kapcsolnom, mert olyan sok múlt rajta – de ez kétségkívül mindenki számára hatalmas áldozatot jelentett. Egész pályafutásom során hosszú időszakokat töltöttem távol a családomtól, utaztam vagy edzettem, úgyhogy a hazatérés ugyancsak okként szolgált visszavonulásom mérlegelésére – tartoztam vele mindenkinek, akit szeretek.

Mellesleg a visszavonulásnak ezeket a motívumait senki ne tévessze össze a félelemmel. Én egészen bizonyosan nem féltem magam, a hozzám közelállókért aggódom. Soha egyetlen ellenfél nem félemlített meg, és mindig úgy léptem a szorítóba, hogy tudtam, történjék bármi, szanaszét verem a másik fickót. Sőt, amikor először vettem fontolóra, hogy felhagyok a sporttal, elvittem a srácaimat egy vidámparkba. Amint elhaladtunk a bódék és a játékgépek közt, láttam egy bokszlabdát. Az elején az én arcképem virított ragyogóan megvilágítva, alatta pedig nagy betűkkel az állt, amit néhány évvel korábban én mondtam egy sajtótájékoztatón: Az ördögtől sem félek. Ha az ördög szembeszállna velem, szembeszállnék vele én is.

Ez a sor igencsak jól összegzi a hozzáállásomat. Mindennap farkasszemet nézek az ördöggel, különösen, ha az élet zavaró jelenségeivel és kísértéseivel kell megbirkóznom, bár ilyesmi csak akkor történik igazából, ha már egy ideje nem voltam az edzőteremben, vagy ha valami kizökkent a megszokott életformámból. Apám furcsa figurának tart, ahogyan az unokatestvéreim és a fivéreim is. A minap apu ezt mondta nekem: – Elértél mindent. Multimilliomos vagy. És a legjobb dolog, amire az életben gondolni tudsz, az, hogy naponta kétszer lemenj az edzőterembe? Ki kellene vizsgáltatni magad.

De mi mást tehetnék, ha engem ez tesz boldoggá? Így hát elmentem futni egyet, hogy kellemesebb érzéseim legyenek ezzel az egésszel kapcsolatban – apám, a fivérem meg az unokatestvérem pedig „elraboltak”. Kocsiba ültettek, magukkal vittek, és elcipeltek mindazokra a helyekre, amelyekről úgy gondolták, hogy mulattatnak majd, de amelyekről kiderült, hogy képtelen marhaságok. Elcibáltak otthonról, és kizökkentettek a megszokott életritmusomból pont akkor, amikor egymás után kellett volna végeznem a tennivalóimat. Mire utunk végére értünk – szaladgáltunk összevissza, mint a levágott fejű csirkék –, igencsak levertnek éreztem magam. A dolog tönkretette a napomat, mert nem szeretek tétlenkedni. Hajnalban szeretek kelni és dolgozni, s abba sem hagyom estig, míg le nem hunyom a szemem.

Az efféle helyzetekben, ha bármikor is rosszul érzem magam, felidézem magamban Randy Travis countryszámát, az „I’m Gonna Have a Little Talk With Jesus”{4} -t. A szövegében az ördög megpróbálja Randyt rosszra csábítani. Az énekes még arról is beszél, hogy százszor látja az ördög arcát, s hogy ezen túltegye magát, a nap végén megbeszéli Jézussal. Úgy döntöttem, én is ezt fogom tenni, mert hiszem, hogy mielőtt valaki bármit tenne az életben, jót vagy rosszat, van egy pillanat, amikor még kiszállhat. Egy töredékmásodpernyi idő, amikor vagy prédájává lesz a kísértésnek, amelynek ki van téve, vagy valamelyest visszanyeri a lélekjelenlétét, és továbblép. Az egyes emberen múlik, hogyan marad erős, a sikerhez azonban egészséges lelkiállapot szükségeltetik. Minden tőlem telhetőt meg akarok tenni, hogy érzelmileg készen álljak ezekre a pillanatokra. Ezen a módon a helyes döntést hozhatom meg, ha az ördög felbukkan.

Figyelembe véve tehát a mindennapos erőpróbáimat, ugyan miért gondolja bárki is, hogy félnék egy bokszmeccstől?

* * *

Volt még egy okom, hogy arra gondoljak: addig kellene befejeznem, amíg még megy a szekér: túl sok bálványomat láttam bukottan visszavonulni.

A bokszoló sablonos háttértörténete olyasvalakiről szól, aki nem valami okos, illetve bizonyosan nem művelt vagy kiváltságos családból jött. Ehelyett a város legdurvább részéből verekedte ki magát, mielőtt az ökölvívó-edzőteremben elindították a helyes úton. Ha az ilyenek elég tehetségesek, azonnal kilökik őket a rivaldafénybe, és mint profikat bevezetik őket egy őrült, új világba. Ilyenkor dől el, hogy a felszínen maradnak-e, vagy pedig eltűnnek a süllyesztőben. Tehetségük dacára azonban semmiféle, pénzzel kapcsolatos tapasztalatuk nincsen. Nincsen üzleti tapasztalatuk. Nincsen semmilyen ügyvédekkel vagy menedzserekkel, ügynökökkel vagy az adóhivatallal kapcsolatos tapasztalatuk sem. És miért is volna? Minden idegen a számukra, ezért elkallódnak, egymás után hozzák a rossz döntéseket – függetlenül attól, hogy egyáltalán jók-e a szorítóban vagy sem –, aztán elkerülhetetlenül kifogynak a pénzből. Muszáj játékban maradniuk, hogy legyen valamijük, bármijük a bankszámlájukon, amikor visszavonulnak. Így aztán hibát hibára halmoznak, míg végül szegényen végzik. Természetesen vannak kivételek. A hírek szerint Larry Holmes vállalkozások sorát indította be a sportból való távozása után – portfóliójában szerepelt egy mulató, néhány étterem, egy edzőterem és egy üzletközpont. George Foreman visszatért a nyugdíjból, majd a George Foreman grillsütőt reklámozva futott be második karriert. Ez hozott neki néhány fontot, aztán még egy kicsit többet is. Lennox Lewis ugyancsak megőrizte a pénzét. Ezerszám akadtak azonban más bunyósok, akik egy fillér nélkül végezték.

Én nem ebbe az irányba tartottam, mert apám régen megtanított arra, hogy a pénzügyi banánhéjak elkerülésének kulcseleme, hogy erős és lojális csapattal vegyem körül magam. Úgy nevelt, hogy egyenes legyek, mint a szög – és tisztességes. Ha megvettem valamit egy bizonyos áron, amellett kitartottam, még ha utóbb kiderült is, mennyire ócska. Szavahihető embernek kellett lennem. Amit mondtam, azt tettem, ha pedig nem teljesítetten volna az ígéreteimet, szarházi szemét lettem volna.

Gyerekként volt pénzem, mert megtanítottak rá, hogyan keressem meg zsenge koromtól (később erre is sort kerítünk), s így a neveltetésem révén sok más bunyóstól különböztem. Az imidzsemmel sem törődöm. (Ám félreértés ne essék, tisztában vagyok az értékemmel, és szeretem csinálni a felhajtást, csak épp nem ez a dolog legfontosabb része.) A jövedelmemet sem szeretem úgy szórni, mintha senkinek semmi köze nem lenne hozzá. Igen, elmarasztalható vagyok abban, hogy itt vagy ott elvertem némi pénzt, a listámat egy Rolls-Royce Jeep vezeti, de van egy hétszáz fontos Passatom is, amibe jóval több mérföldet rakok, mert a mindennapokban azzal járok. És higgyék el, több örömömet lelem a Passatban, mint a Rollsban, mert egy Passatban ülő pasassal senki nem foglalkozik. Nem bámulnak, nem mutogatnak rám, nem akarnak lefotózni. Valahányszor azonban a „Rolleren” suhanok a városban, öt percre sem hagynak békén.

Így aztán 2021 végén, miközben mindezt mérlegeltem, úgy éreztem, semmit sem nyerek vele, ha még túl sokáig lézengek az ökölvívásban. Segített, hogy már elég pénzt kerestem és okosan bántam vele. Az ökölvívás területén is túlteljesítettem azt, amit lehetségesnek gondoltam, millió alkalommal. Elégedettnek éreztem magam azzal, aki a pályafutásom elején voltam, és elégedettnek éreztem magam azzal is, aki ekkor, a karrierem végéhez közeledve voltam. Szó sem lehetett róla, hogy kockáztassam a tekintélyemet azzal, hogy bunyózom a harmincas éveim végén, vagy még azután is. Túlságosan sok forgott kockán.

Egyes bokszolóknak túlságosan nehezére esett, hogy megváljanak a hírnévtől és a nagy pénzektől. Nekem nem. Tudtam azt is, hogy abban a percben, amikor más bunyósok hivatalossá tették visszavonulásukat, a közönség nyomására gyakran meggondolták magukat. Ezért olyan sport a boksz, amelynek nehéz búcsút mondani; mindig lesz valaki, aki azt akarja, hogy a visszavonulni készülő bunyósok továbbra is kitartsanak, különösen, ha még erejük teljében vannak. Én azonban nem akartam kockáztatni, hogy elveszítsek pár mérkőzést, vagy gyors hanyatlásnak induljak.

„Miért valaki másnak kellene megmondania, mikor elég az elég?”, gondoltam. „Ha pedig másvalakire hagyom, hogy eldöntse, mikor hagyjam abba, hogyan dönt majd az illető? Csináljam még két évig? Még hat évig? Vállaljak még egy utolsó meccset? Még egy utolsó, utolsó utáni meccset?”

Ha tehát úgy döntenék, hogy folytatom, a saját feltételeim alapján tenném, mert végül minden karriernek véget kell érnie, én pedig jól akartam befejezni a magamét. Húsz éven át amatőrként is, profiként is a véremet adtam a bokszért. Nem volt már túlságosan sok, hogy tovább ontsam.

MÁSODIK FEJEZET

KURÁZSI NÉLKÜL NINCS DICSŐSÉG

Ha volt összecsapás, amely megmutatta nekem, hogy igazából mennyire veszélyes tud lenni a boksz, az a harmadik és utolsó meccsem volt az amerikai Deontay Wilderrel. Győzelmesen kerültem ki belőle, de a rohadt életbe, gyötrelmes volt. Annyi nagy erejű ütést kaptam a fejemre, hogy a küzdelem végeztével már a legegyszerűbb gondolkodási művelet is heroikus erőfeszítést igényelt tőlem. Utána azt mondtam Parisnek: – Döntöttem. Befejeztem. Ez volt az utolsó, drágám. Nem teszlek ki többé ilyesminek…

– Istennek legyen hála! – felelte.

Még egyvalakivel kellett beszélnem a dologról, s ez a promóterem, Frank Warren volt. Nem csináltam belőle nagy ügyet. Egyszerűen közöltem vele a hírt.

– Nézd, én a meccs után visszavonulok – mondtam.

Becsületére legyen mondva, Frank nem próbált rávenni, hogy meggondoljam magam.

– Bármit akarsz is tenni, a te döntésed – mondta. – Ha folytatni akarod a bokszolást, nagyszerű… ha nem, az is nagyszerű. Azt kell tenned, ami számodra a legjobb…

Jó érzéssel töltött el a döntésem, és azokkal, akik fontosak voltak az életemben, közöltem is ezt az elhatározásomat. Úgy véltem, miután legyőztem Deontary Wildert, kényelmes életem lesz, hiszen több mint elég pénzt kerestem. Ráadásul Paris nem sokkal korábban megszülte hatodik gyermekünket, Athenát. A Cigánykirály jövőbeli élete aprólékosan meg volt tervezve. De ahogyan valaki egyszer megfogalmazta: Mindenkinek van egy terve, míg aztán jól szájba nem vágják.{5}

Mint kiderült, ez rám is igaz volt.

* * *

Menjünk csak vissza egy kicsit az időben.

A három mérkőzés mindegyike, amelyeket 2018 és 2021 közt Deontay Wilderrel vívtam, komoly küzdelem volt. Nem is csoda: a fickó egy fenevad volt. Akkoriban ő viselte a WBC nehézsúlyú világbajnoki címét, úgy festett, akár egy téglából rakott budi: két méteres tetovált izomfalként tornyosult, amelyben a düh volt a habarcs. Halvány sejtelme sem volt, milyen a vereség íze – ez a vadember negyven meccséből egyet sem veszített el. Akkoriban épeszű ember nem akart megmérkőzni vele. Azazhogy rajtam kívül senki.

„Bakker”, gondoltam, mialatt a meccset szervezték. „Leadok némi súlyt és beszállok a ringbe. Aztán szétverem és kiütöm.”

Néhány hónappal korábban, még mielőtt a Wilder-meccs időpontját kitűzték, nekiálltam, hogy lefaragjak magamról körülbelül 60 kilót. A rohadt életbe: katasztrofális állapotban voltam. Pályafutásom kezdetén és fiatal profiként nemigen törődtem a testemmel, gyakran edzettem, utána pedig letoltam egy rakat pitét a torkomon. Ez folytatódott szörnyűséges összeomlásom idején, amikor igencsak sokat ittam és zabáltam az egészségtelen kajákat: körülbelül 190 kilóra híztam. Gyógyulásom brutális volt, és új edzőm, Ben Davison instrukciói alapján halálra hajtottam magam, hogy ismét fitt legyek, és érzelmileg is helyrejöjjek. Ben néhány hónapra még a Fury család otthonába is beköltözött, naponta, sőt naponta kétszer edzettem vele, igyekeztem ismét formába hozni magam.

Rosszakaróim mindeközben nagy hangon kezdték hirdetni, hogy már soha többé nem jutok vissza a boksz élvonalába. Ostoba húzás volt. A szövegeik csak még jobban feltüzeltek: én voltam a soron következő nehézsúlyú világbajnok, azaz a visszalépés meg sem fordult a fejemben. Egy reggelen úgy döntöttem, hogy felfutok a Jubilee Towerbe, egy meredek lancasteri dombra. Kedvenc kihívása volt ez a kockás hasú, okosórás-aktivitásmérős helyi egészségfanatikusoknak, én azonban még jelentős túlsúlyt cipeltem, úgyhogy erősen kapkodtam a levegő után. Az első néhány lépésnél tartottam, amikor egy kocsi haladt el mellettem. – Szállj be hátra, öreg! – kiáltotta a sofőr. – Túl messzire van a tető. Szívrohamot fogsz kapni.

Az ajánlat, hogy elvisz, úgy hatott rám, mint bikára a vörös posztó. Valaki azt mondta nekem, hogy felfutni a Jubilee Towerbe lehetetlen, ami annyit jelentett, hogy rohadtul meg akartam csinálni.

– Feljutok arra a kurva hegytetőre! – kiáltottam vissza. – Miattam ne aggódjon. És ha szívrohamot kapok, rúgj tökön fektemben, amiért ilyen kövér szarházi vagyok!

Bokszkarrierem megmentése akkoriban ugyancsak fontos projekt volt, mert amikor 2016-ban sérülés miatt lemondtam a Klicsko-visszavágót, a Brit Ökölvívó Ellenőrző Bizottság felfüggesztette az engedélyemet. Végül ismét érvénybe léptették, és mindenki tudni akarta, ki lesz az első nagy ellenfelem. A kívánságlistán két lehetséges név szerepelt: Anthony Joshua és Deontay Wilder. Igaz, mindenekelőtt meg kellett nyernem két comeback-meccset, 2018 júniusában az albán Sefer Seferi ellen, majd néhány hónappal később a német Francesco Pianeta ellen. Mindkettőt sikerült különösebb gond nélkül elintéznem, s amikor nem jött össze az agyonreklámozott Joshua–Wilder-meccs, megkaptam a kilövési engedélyt az amerikaira. Nagyon sokan gondolták úgy, hogy túlságosan korán, túlságosan veszedelmes ellenfelet vállaltam. Ben félt, hogy még nem álltam talpra eléggé, s ugyanígy apám is, aki néhány hétig nem beszélt velem, mert nem vettem tudomást az intelmeiről; ő úgy gondolta, az életembe kerülhet, ha kiállok Wilder ellen. Közben Wilder meg valószínűleg úgy vélte, könnyű pénzhez jut – tekintettel arra, amilyen állapotban az utóbbi néhány évben voltam. Nem is lehettem volna nyugodtabb. Önbizalmam új magasságokba szökött, s amikor megerősítették, hogy a mérkőzésre 2018. december 1-jén a Los Angeles-i Staples Centerben kerül sor, már ismét megingathatatlan voltam. Semmi sem tudott eltántorítani, és ezt be is bizonyítottam a sajtótájékoztatón a BT TV londoni irodájában, amikor kerek perec kimondtam, mit fogok tenni Wilderrel. Azt mondtam neki, érezni akarom az ütéseit, mielőtt belehajszolom egy valódi küzdelembe. Aztán nagy csövesnek neveztem, miközben a promóterem, Frank Warren ott állt kettőnk között. Aztán amikor végül meglökött, az arcába nevettem.

– A feleségem keményebben üt! – kiabáltam.

– Néztél már valaha egy gyilkos szemébe? – kérdezte.

Wilder azt hitte, fel tud bosszantani. De tévedett.

– Rengetegszer – feleltem. – Most épp egy cicababát nézek. A gyilkosok nem úgy öltözködnek, mint te. Csak a szád jár, de nem teszel semmit. Minden csak látszat, de semmi tartalom. Egy nagy üres kagylóhéj.

Baromi jó okom volt arra, hogy ennyire magabiztosnak érezzem magam. Elhatároztam, hogy ez a mérkőzés nem csak rólam szól. A depresszióval kapcsolatos tapasztalataim után a Fury–Wilder-meccs a mentális egészségügyi problémákkal küzdő emberek millióiért folytatott harcot is jelentette. Reménysugár akartam lenni mindenki számára, aki érzelmileg nehéz időszakot él át, mert tudták, én is épp a problémáimmal küzdök. Úgy gondoltam, hogy Wilder – a sportág legnagyobb bunyósának – legyőzése bebizonyítja a világnak, hogy meg lehet gyógyulni és sikereket lehet elérni. Ez volt az én elképesztő hajtóerőm, ez inspirált engem, és az interjúkban is őszintén beszéltem a történetemről, annak ellenére, hogy ez az új gondolkodásmód nagyban különbözött attól, ahogyan 2015-ben a Klicsko elleni utolsó nehézsúlyú világbajnoki címmérkőzésem előtt vélekedtem.

Akkoriban minden akörül forgott, hogy legyőzzem a csúcson lévő harcost, se többről, se kevesebbről.

A 2018-as Tyson Fury új perspektívát jelentett, még ha úgy tűnt is, hogy a Staples Centerben nem én leszek az esélyesebb. Amikor besétáltam a szorítóba, semmiféle kételyt nem éreztem, énekeltem és táncoltam, be nem állt a szám. Az épületet lüktetve töltötte be Gala 1996-os klasszikusa, a „Freed From Desire”. A Cigánykirály visszatért. Megcsókoltam a nyakamban függő fafeszületet, és sorra összeöklöztem a rajongókkal. Elhatároztam, hogy sokkal többet hozok ki a történendőkből, mint a legutóbbi világbajnoki címmérkőzésem során, de valójában csakis így gondolkodhattam. Hinnem kellett magamban, mert néha ez az egyetlen különbség a bajnok és a második helyezett között. A győztes (akár férfi, akár nő) tudja, hogy eljött az ő ideje, amikor bekövetkezik a mindkét fél számára döntő pillanat; a motiváció ereje hajtja. A vesztes azonban szorongással telve érkezik: megfélemlíti a bizonytalanság. Réges-rég megtanultam, hogy ha nem hiszünk a győzelem elkerülhetetlenségében, minden valószínűség szerint vereség vár ránk. Ez az egyik oka annak, hogy az angol férfi-futballválogatott tagjai az évek során oly sok büntetőrúgást rontottak el. Az igazság a következő: elegendő, ha valakinek csak akkora hite van, mint egy mustármag, mégis hegyeket képes megmozgatni. Én így vélekedtem, és a Wilder elleni első kilenc menetben be is tudtam bizonyítani, mert nagyon úgy tűnt, hogy győzelemre állok. Jobban bunyóztam és jobban gondolkodtam a nyavalyásnál. Elhajoltam a legnagyobb csapásai elől, és egy sorozat nagy erejű ütéssel bombáztam, az arcába nevettem, és kiöltöttem a nyelvem, hogy kigúnyoljam. Az első nyolc menet után a bírók kijelentették, hogy azok többségét megnyerten, mire elbíztam magam. Aztán a kilencedikben kaptam az arcomba egy sorozat jobbegyenest, és hagytam, hogy Wilder tarkón üssön, amitől a padlóra zuhantam. Úgy gondolom, hogy szabálytalanul, hátulról ütötte meg a fejem, és hogy a bírónak figyelmeztetésben kellett volna részesítenie, ilyenre azonban nem került sor.

Zavart ez engem? Nem. Aligha volt meglepő, hogy a meccs döntetlenre végződött. Itt Wilder küzdött hazai pályán, az ő show-ja volt, az ő hazája, az ő szurkolótábora. A hazai bunyóst mindig is hangosabban biztatják, mert egy ilyen jellegű küzdelemben ez így történik. Idegenben egy mérkőzés sok szempontból olyan, mint belekezdeni egy golfkörbe a driver-ütő{6} nélkül. Tudtam, hogy a győzelemhez valami nagyon különlegeset kell tennem. Ha pedig nem teszek, és a küzdelem viszonylag szoros marad a végéig, pontozással nem nyerhetek. Gyorsan talpra álltam, és ismét támadni kezdtem Wildert. Néhány kemény keresztütéssel megrendítettem, a tizenegyedik menetben pedig jobban bokszoltam nála.

Aztán jött a nagy csavar a történetben. A sarokban az edzőm, Ben Davison figyelmeztetett: okos legyek. – Nyerésben vagy – mondta. – Ne kockáztass semmit. Várj ki…!

Ben azt hitte, nekem van több pontom, ami azt jelentette, hogy Wildernek a győzelemhez ki kellene ütnie az utolsó menetben. Ha kapkodnék, figyelmeztetett, azt jelentené, hogy tálcán kínálom fel neki a lehetőséget. Én azonban az óvatoskodásnál valami sokkal látványosabbat akartam mutatni. Amikor megkondult a tizenkettedik menet kezdetét jelző harang, csak egy gondolat járt a fejemben: stílusosan győzni.

„Jöhet a végső, nagy mutatvány”, gondoltam. „A csúcsprodukció… és most kiütöm.”

Fura, hogy az élet olykor miféle meglepetésekkel szolgál. Az óra szerint még két perc és huszonhárom másodperc volt hátra, amikor mindennek, amit elgondoltam, pontosan az ellenkezője következett be. Wilder roppant hatásos kombinációt alkalmazott ellenem: egy első kezes balegyenes után jobbal halántékon ütött, majd elhelyezett az államon egy balhorgot. Ebben a pillanatban a fejemben lévő valamennyi ambiciózus gondolat oldalvást lódult, mert egy másodpercre elveszítettem az eszméletemet. Az agyam ide-oda hintázott a koponyámban, közben pedig a bíró számolt… bajnoki reményeimet számolta fel.

Egy! Szóval itt fekszem hanyatt a vásznon.

Kettő! Zavaros gondolatok kergetik egymást a fejemben: „Mi az ördög történt itt? Egy másodperccel ezelőtt talpon voltam, most meg a padlón, de nem éreztem semmit…”

Három! Wilder átmegy a semleges sarokba, csókot dob a feleségének.

Négy! A bíró fél térden. Közelről bámul az arcomba, figyeli, vajon magamnál vagyok-e.

Öt! Feltérdelek…

Hat! Ideje mozognom. Noha pár másodpercig magamon kívül voltam, úgy érzem, minden világos. Pontosan tudom, mit fogok tenni. Istenesen elkalapálom Wildert.

Hét! „Jól van, semmi gond, izomagyú”, gondolom. „Adok én neked…”

Nyolc! Végre állok, egyenesen. Az óra szerint nagyjából még két perc maradt. Újra teljesen magamnál vagyok.

Kilenc! Kiabál a bíró. Kérdezi, tudom-e folytatni. Vállára teszem a karomat, a szemébe nézek és bólogatok. Fel, le. Igen. jól vagyok. Indul a boksz.

Feltámadtam, mint főnixmadár a hamvaimból. A bíró látta, félrelépett, Wilder is látta, de nem hitt a szemének, és bár rövid időre ott tudott tartani a sarokban, ütött-vágott, mindent bevetett, tudtam, hogy megvan bennem az erő, hogy kitartsak. Támadnom kellett, mert a világbajnoki cím már karnyújtásnyira volt. Egyszer aztán hátrahúztam a kezemet, majd bevittem Wildernek egy nagy, ívelt balhorgot, aztán elkaptam egy-két ütéskombinációval. Dirr-durr! Amikor a mérkőzés végén meghallottam a harangot, meg voltam győződve, hogy a győzelem az enyém, annak ellenére, hogy kétszer is kiütöttek. Biztos, hogy összességében én bunyóztam jobban. A bírók azonban másként gondolták, és döntetlent hirdettek ki. Nem tudtam felfogni – sem senki más az arénában. Néhány pillanatig úgy tűnt, elszabadulnak az indulatok, ezért mindent megtettem, hogy enyhítsem a feszültséget. Úgy gondoltam, azzal, hogy Amerika földjén küzdök, amolyan nagykövetként képviselem Angliát. Emellett meglehetősen elégedettnek is éreztem magam; nem volt okom, hogy nagy ügyet csináljak a dologból, hiszen úgy terveztem, megmutatom a világnak, hogy egy ember, bármilyen mélyre zuhant is, fordíthat a sorsán. Pontosan ezt sikerült elérnem, s ezzel bevittem egy komoly ütést mindenki helyett, aki lelki egészségi problémával küzd. Azzal, hogy nem veszítettem, győztesen kerültem ki az összecsapásból.